Tittelside...

VELKOMMEN

Bob Dylan har hatt en formidabel karriere som har strukket seg over nesten sju tiår, og han er en av tidenes største låtskrivere og mestselgende musikere. Den banebrytende trubaduren brukte sin sofistikerte låtskriving, der han blandet filosofiske og politiske tekster med fengende melodier, til å omforme folkemusikken for motkulturens ungdom på 1960-tallet og skape det revolusjonerende soundtracket til en hel generasjon. Ta en dypdykk i Dylans reise gjennom berømmelse, ekteskap, farskap og religion. Utforsk musikerens vedvarende appell, fra den poetiske dybden i de tidlige albumene til Nobelprisen i litteratur i 2016, og oppdag hvordan hans utrolige evne til stadig å gjenoppfinne seg selv, kombinert med den kraftfulle resonansen i tekstene hans, har gjort ham til en av vår tids mest innflytelsesrike skikkelser.

102

KAPITTEL 1
SKAPELSEN AV  BOB DYLAN

8.  	Minnesota 			Minstrel

KAPITTEL 2
STEMME FRA EN GENERASJON

16.  Eventyret om 			New York  24.  Bob og Baez
28.  Protest Poet
38.  Da Dylan 				Ble elektrisk
46.  Som en  		Rullende stein

16

120

23

KAPITTEL 3
ALT ER OVER NÅ, BABY BLUE

50.  Forlater The 			Limelight 58.  Ingen retning 		Hjem
66.  Hurricane

58

57

126

KAPITTEL 4
FØDT PÅ NY

70.  Fra Judas  		Til Jesus 76.  Veien til 				Forløsning
82.  Tidene de 			Er i endring (igjen)
88.  Minstrel av det  		Nye årtusen

KAPITTEL 5
FOLKLORISTISK FIGUR

96.  Rough and Rowdy Ways
102.En gåte i utvikling 				Enigma
106.En Nobelmann
110.En annen side 			Av Bob Dylan 120.The Songs They 			Are A-Changin'
126.Dylan i  		Filmene

Bilder Adobe Stock, Alamy, Getty Images

SKAPELSEN AV BOB DYLAN

16.  Minnesota Minstrel

Gutten som ble født Robert Allen Zimmerman, kunne ikke komme seg fort nok vekk fra Hibbing i Minnesota, men oppveksten i den lille byen i Midtvesten kom til å forme hans personlighet og gi næring til fantasien hans

Ord Neil Crossley

et er skrevet mye de siste sju tiårene om den sjenerte unge singer-songwriteren fra Hibbing i Minnesota som gjenoppfant seg selv som Bob Dylan og ankom Greenwich Village i New York i 1961, drevet av sitt enorme talent, tiltrukket av et levende musikkmiljø og inspirert av de sosialt ladede sangene til Woody Guthrie, som han straks oppsøkte da han lå sengeliggende og døende på et sykehus i New Jersey.
Da var gutten fra Midtvesten, født Robert Allen Zimmerman, allerede forvist til fortiden, fortrengt av en helt ny personlighet som snart skulle ryste den amerikanske folk-revivalen i sin grunnvoll og bli opphøyet til et av tidens musikalske ikoner.
Kynikere har gjennom tiårene stilt spørsmålstegn ved Dylans tilsynelatende ønske om å undertrykke eller dramatisk pynte på sin forhistorie fra Midtvesten, å dikte opp en langt mer dramatisk og romantisk fortelling om seg selv i et forsøk på å oppnå troverdighet og heder. Men sett i det 21. århundrets kontekst spiller det egentlig ingen rolle, for til syvende og sist handler det om musikken.
Som så ofte når man kartlegger musikkikoners oppvekst, er et dypdykk i Dylans tidlige år uten tvil en av de mest overbevisende delene av historien hans, en mulighet til å få et glimt av de tidlige håpene, erfaringene og inspirasjonskildene som senere skulle gi næring til hans dype og enestående talent.
Et tett sammensveiset fellesskap
Bob Dylan ble født som Robert Allen Zimmerman 24. mai 1941 i Duluth. Minnesota. Faren Abram Zimmerman og moren Beatrice "Beatty" Stone var en del av et lite, sammensveiset jødisk samfunn.
Dylans besteforeldre på fars side, Anna Kirghiz og Zigman Zimmerman, hadde emigrert fra Odessa i det tidligere russiske imperiet til USA etter jødeprogromene i 1905. Dylans besteforeldre på morssiden, Florence og Ben Stone, var litauiske jøder som hadde emigrert til USA i 1902.
I 1946 ble Dylans lillebror og eneste søsken, David, født. Ett år senere fikk Dylans far polio, og familien flyttet til Hibbing, en jerngruveby i det nordøstlige Minnesota, der Dylans mor vokste opp. Dylans far eide Zimmerman Furniture and Appliance Co sammen med Dylans onkel, og det var i Hibbing den unge Bob vokste opp og ble boende til han til slutt forlot småbytilværelsen i Midtvesten for å studere ved University of Minnesota da han var 18 år gammel.
Å GJENOPPFINNE FORTIDEN
En del av Dylans gjenoppfinnelse i de senere årene handlet om at han var et urolig, rebelsk barn som ofte rømte hjemmefra for å unnslippe konformitet og normalitet, og som ble med på sirkus som 13-åring i et forsøk på å oppleve eventyr og spenning.
"Jeg var med i tivoliet av og på i seks år", fortalte Dylan Cynthia Gooding i et av sine tidligste intervjuer, som ble sendt på WBIA radio i New York i mars 1962. "[Jeg gjorde] omtrent alt. Jeg var ryddegutt. Jeg pleide å være på hovedlinjen på pariserhjulet, bare kjøre karuseller."
Det finnes ingen bevis som tyder på at dette skjedde. Realiteten ser ut til å være at den unge Dylan levde et ganske normalt og relativt komfortabelt liv i en middelklassefamilie, og at han hadde en stille og reservert natur.
Småbylyder
Selv om den unge Dylan mislikte den landlige beliggenheten til Hibbing, ga de lange vintrene og den store himmelen i Midtvesten næring til fantasien hans. Det samme gjorde lydene. "Den tunge buldringen fra tåkehornene (fra de store frakteskipene på innsjøen) trakk deg ut av sansene", skrev han i sin selvbiografi Krøniker: Volume One. "Som barn, spinkel, innadvendt og astmaplaget, var lyden så høy, så omsluttende at jeg kunne kjenne den i hele kroppen, og den fikk meg til å føle meg hul."
Som mange andre i hans generasjon vokste han opp med radio, og ble beruset av country- og blueslåtene han hadde hørt som barn. Han lyttet til radioprogrammet Grand Ole Oprey, som ble sendt av WSM radio fra Ryman Auditorium i Nashville, Tennessee, og som ble sendt direkte via kraftige sendere over store deler av USA.
Radiodager
En artist som gjorde et dypt inntrykk på den unge Dylan på begynnelsen av 1950-tallet, var Hank Williams. "Lyden av stemmen hans gikk gjennom meg som en elektrisk stang", skrev Dylan i Chronicles: Volume One"Jeg ble klar over at i Hanks innspilte sanger lå arketypiske regler for poetisk låtskriving."
En annen artist som satte spor etter seg, var sangeren, låtskriveren og pianisten Johnnie Ray. "Han var den første sangeren hvis stemme og stil jeg forelsket meg fullstendig i ... Jeg elsket stilen hans, [og] ville også kle meg som ham."
I 1951, i en alder av 10 år, begynte Dylan å spille piano, etter å ha fått én time og deretter lært seg å spille selv. Han lærte seg også å spille munnspill, og da han var 14 år gammel hadde han begynt å spille gitar. På det tidspunktet gikk Dylan på Hibbing High School, et dristig, nytt bygg med en storslått jakobinsk fasade som gjenspeilte byens blomstrende økonomi, drevet frem av den voksende jerngruveindustrien.
Sonisk eksplosjon
Hank Williams og Johnnie Ray skulle forbli varige inspirasjonskilder for Dylan, men det var rock 'n' roll-eksplosjonen på midten av 50-tallet som virkelig utløste hans egen lyst til å stå på scenen og opptre.
Elvis Presley og Jerry Lewis hadde stor innflytelse, og det samme hadde Little Richard, som den unge Dylan kom til å imitere på piano på skoleballene.
Dylans første opptreden var den 5. april 1957 på Hibbing High School, der han opptrådte med bandet The Shadow Blasters på et varietéshow arrangert av elevrådet. Dylan var 16 år gammel, og opptredenen hans, som var inspirert av Little Richard, ble etter sigende ansett som ukonvensjonell og høylytt for den lille byen.
På slutten av 1950-tallet hadde Dylan dannet en rekke band, blant annet The Golden Chords, en gruppe han ledet under pseudonymet Elston Gunnn, og som fremførte coverlåter av Presley og Little Richard. The Golden Chords' fremføring av Danny & The Juniors' Rock and Roll is Here To Stay på talentkonkurransen på high school var etter sigende så høylytt at skolens rektor kuttet strømmen til mikrofonene deres.
Fri ånd
Dylan hadde en rekke kjærester i løpet av high school, men en av de mest varige

over Med klokken fra øverst til venstre: En ung Robert Allen Zimmerman, to år gammel; countrymusikkikonet og Dylans inspirasjonskilde, Hank Williams; Johnnie Ray: "Den første sangeren jeg forelsket meg i", sa Dylan; 17 år gamle Robert Zimmerman, avbildet i årboken fra high school; Dylans barndomshjem på 2425 7th Ave i Hibbing, Minnesota

"I Hanks sanger lå reglene for poetisk låtskriving"

dylans første forhold var med Echo Helstrom. Dylan og Helstrom var kjærester fra 1957 til 1958 og gikk på skoleballet sammen. På en av sine første offentlige opptredener i auditoriet på Hibbing High School satt Dylan ved pianoet og sang: "I got a girl and her name is Echo".
I motsetning til middelklassefamilien Zimmerman kom Helstrom fra en arbeiderklassefamilie i utkanten av byen. Helstrom var en fri sjel, og hun og Dylan lyttet angivelig til rhythm & blues-sanger som ble sendt fra langdistanseradiostasjoner i Chicago, Illinois, Little Rock, Arkansas og Shreveport, Louisiana.
I Chronicles: Volume Oneforteller Dylan "En av grunnene til at jeg dro [hjem til Helstrom] ... var at de hadde gamle Jimmie Rogers-plater, gamle 78-plater i huset."
I Toby Thompsons bok fra 2008 Positively Main Street: Bob Dylan's Minnesotafra 2008, forteller Helstrom at Dylan "hadde min fars enorme samling av innbundet folkemusikk å gå gjennom. Han kunne sitte i timevis og bla gjennom gamle manuskripter, noter og folkemusikkmagasiner".
I Chronicles: Volume Oneforteller Dylan at "Alle sa at hun lignet Brigitte Bardot, og det gjorde hun også"
I et utdrag fra Elstroms årbok skrev Dylan: "20 minusgrader, og jeg løp nedover veien i regnet med lommelykten til gamlingen din på rumpa ... da vi satt og snakket på L&B til klokken to om natten ... La meg fortelle deg at skjønnheten din er uten sidestykke, men jeg tror jeg har fortalt deg det før. Vel, Echo, det er best jeg kommer. Hilsen den vakreste jenta på skolen - Bob."
Electrifying Influence
Dylan fortsatte å bli tiltrukket av rock 'n' roll, og en av artistene som gjorde størst inntrykk på ham, var Buddy Holly, som han så opptre på Duluth Armory 31. januar 1959, fire dager før Holly døde i en flyulykke.
Dylan opplevde opptredenen som elektrifiserende, og i Nobelprisforedraget sitt i juni 2007 nevnte han Holly som en inspirasjonskilde.
"Buddy spilte den musikken jeg elsket, den musikken jeg vokste opp med - country og western, rock 'n' roll og rhythm & blues. Og Buddy skrev sanger - sanger med vakre melodier og fantasifulle vers. Og han sang fantastisk, sang med mer enn noen få stemmer. Han var arketypen. Alt det jeg ikke var og ønsket å være ... Han var mektig og elektrifiserende, og hadde en dominerende tilstedeværelse. Jeg var bare to meter unna. Han var hypnotiserende."
En fremtid  I folkemusikken
Men for Dylan var rock and roll i ferd med å bli overskygget av en helt ny, berusende lyd. I Nobelprisforedraget fortalte Dylan at noen dager etter at han hadde sett Holly - kanskje til og med samme dag som Holly styrtet i flyet - fikk han overrakt et album med Lead Belly med sangen Cotton Fields. Dylan beskrev det å lytte til sangen som en eksplosjon. Denne platen førte til at han oppdaget andre artister på samme plateselskap, som Sonny Terry & Brownie McGhee og New Lost City Ramblers. Dette var folkemusikken som skulle gi Dylan en helt ny retning og bli en hjørnestein i hans videre arbeid.
"Den platen forandret livet mitt der og da. Den transporterte meg inn i en verden jeg aldri hadde kjent før. Det var som om en eksplosjon gikk av. Som om jeg hadde gått i mørket, og plutselig ble mørket opplyst. Det var som om noen la hendene på meg. Jeg må ha spilt den platen 100 ganger."
I et intervju med journalisten Cameron Crowe i 1985 forklarte Dylan denne omvendelsen til folkmusikken. "Greia med rock 'n' roll er at for meg var det uansett ikke nok ... Det var flotte slagord og drivende pulsrytmer ... men sangene var ikke seriøse eller reflekterte ikke livet på en realistisk måte. Jeg visste at da jeg begynte med folkemusikk, var det mer av den alvorlige typen. Sangene er fylt av mer fortvilelse, mer tristhet, mer triumf, mer tro på det overnaturlige, mye dypere følelser."
Han skifter navn
I 1959 gikk Dylan ut av Hibbing High, og samme år turnerte han som Elston Gunnn en kort periode som pianist med popstjernen Bobby Vee. I september 1959 begynte Dylan på University of Minnesota i Minneapolis for å studere kunst og humaniora/naturvitenskap. Dylan begynte å opptre på Ten O'Clock Scholar, et kaffehus i nærheten av campus, og ble involvert i folkemusikkmiljøet i Dinkytown, en bohemsk bydel som skulle bli et motkulturelt episenter.
Først i august 1962 skiftet Robert Allen Zimmerman juridisk navn til Bob Dylan, men på campus ved University of Minnesota brukte han allerede sitt nye navn og tok på seg en ny personlighet.
I Chronicles: Volume Oneskrev Dylan at han vurderte å ta navnet "Dillon" før han uventet så diktene til Dylan Thomas og tok i bruk den stavemåten i stedet.
I mai 1960, mot slutten av sitt første år, droppet Dylan ut av college. Han hadde allerede planlagt sin fremtid, og den inneholdt ingen forelesninger.
I slutten av januar 1961 befant han seg i Greenwich Village i New York, styrket av en ny persona og et nytt navn. Som han skrev i sin selvbiografi:
"Man blir født med feil navn, feil foreldre. jeg mener, det skjer. Du kaller deg selv det du vil kalle deg selv. Dette er de fries land."

OVER Til venstre: Bluegrass-sangeren og låtskriveren Bill Monroe på scenen på Grand Ole Oprey i 1951 - en sending som Dylan ofte fulgte med på.til høyre: Zimmerman i 1958 som 17-årig high school-elev

Åndsfrender Hvordan Dylan ble betatt av den bohemske og frisinnede high school-kjæresten Echo Helstrom

I en kronikk av Matt Steichen i Minnesota Star Tribune i 2018 kaster Dylan-biografen Toby Thompson lys over forholdet mellom Dylan og Echo Elstrom. "Hun var en viktig figur i livet hans, det er det ingen tvil om. Jeg vet ikke hva han ville ha gjort hvis han ikke hadde funnet noen som han selv. Hun hadde den ånden, den elektrisiteten som var sammenlignbar med hans. Hun var vill på en måte som han ønsket å være vill. Om sommeren haiket hun rundt med venninnene sine og dro på eventyr. Hun var en slags outsider og kom fra den gale siden av samfunnet, og [Dylan] var helt klart tiltrukket av det. I Hibbing var hun like bohemsk som hvem som helst i Greenwich Village."

I 1959 hadde Dylans årbok på Hibbing High School bildeteksten "Robert Zimmerman: to join Little Richard"

"Du kaller deg selv hva du vil. Dette er frihetens land"

Nedenfor En ung Zimmerman i en alder av 15 år

Bilder Alamy, Getty

Bilder Alamy

STEMMEN TIL EN GENERASJON

16.  Eventyret om New York  24.  Bob og Baez
28.  Protest Poet
38.  Da Dylan ble elektrisk
46.  Som en rullende stein

Folkscenen i Greenwich Village var et kreativt og kommersielt springbrett for Bob Dylan, som snart ble anerkjent som en unikt begavet artist

e værprognosemakerne kalte det en av de strengeste vintrene i manns minne, og i løpet av torsdag 3. og fredag 4. februar 1961 la en kraftig snøstorm hele den østlige tredjedelen av USA under et tungt teppe av snø. Det falt over 20 cm snø i New York City, og enkelte steder var snømengdene opp til seks meter. 100 mennesker omkom, og all transport stoppet opp.
Bob Dylan hadde vokst opp i det amerikanske midtvesten, og var vant til hardt vær. Men selv for ham var dette ekstremt. Dylan hadde ankommet New York City 24. januar 1961, bevæpnet med gitar og et sett med sanger, tiltrukket av det pulserende folkemiljøet i Greenwich Village og fast bestemt på å gjøre seg bemerket som singer-songwriter.
"Kulden var brutal, og hver eneste blodåre i byen var snødekt", skrev han i sin selvbiografi fra 2004 Chronicles: Volume One. "Det var ikke penger eller kjærlighet jeg var ute etter. Jeg hadde en skjerpet bevissthet, var fastlåst, upraktisk og dessuten visjonær. Sinnet mitt var sterkt som en felle, og jeg trengte ingen garanti for gyldighet. Jeg kjente ikke en eneste sjel i denne mørke, iskalde metropolen, men det skulle det bli en forandring på."
Åndelig hjem
Dylan debuterte i Greenwich Village samme dag som han ankom New York City, etter å ha kjørt fra Minneapolis sammen med folkesangerkollegaen Fred Underhill og et ungt par, en reise som tok dem 24 timer. Få timer etter at de hadde smekket igjen bildøren, sto Dylan på scenen og spilte munnspill på en åpen mikrofon sammen med Fred Neil og Karen Dalton på Cafe Wha? Neil, som var konferansier på klubben, fant ut at Dylan var musiker og inviterte ham til å komme opp og spille noe.
I selvbiografien sin husker Dylan Cafe Wha? som "en underjordisk hule, uten sprit, dårlig opplyst, lavt under taket; som en stor spisesal med stoler og bord". Ved inngangen til 60-tallet hadde Greenwich Village vokst frem som et åndelig hjem for den amerikanske folk-vekkelsen, et fristed med kaffehus og klubber der folk kunne uttrykke sin kreativitet, drevet av sosial og politisk aktivisme.
Dylan spilte på en rekke steder i Greenwich Village, som Gaslight Cafe og Bitter End, og ble venn med tunge folkmusikere som Dave Van Ronk, Odetta, The New Lost City Ramblers og de irske musikerne Clancy Brothers og Tommy Makem.
Møtet med Woody
noen dager etter ankomsten til New York City dro Dylan for å besøke sitt idol, folklegenden Woody Guthrie, som lå sengeliggende med Huntingtons sykdom på et psykiatrisk sykehus i New Jersey. Dylan hadde vært besatt av Guthrie helt siden september 1960, da han lånte et eksemplar av Guthries selvbiografi Bound For Glory fra en klassekamerat ved University of Minnesota.
"Sangene i seg selv hadde en uendelig menneskelighet i seg", skrev Dylan i Chronicles: Volume One. "[Han] var den sanne stemmen til den amerikanske ånden. Jeg sa til meg selv at jeg kom til å bli Guthries største disippel."
Da han ankom New York, etterlignet Dylan Guthries talemønster, og sa til publikum under en tidlig opptreden på Cafe Wha? "Jeg har reist rundt i landet og fulgt i Woody Guthries fotspor ..."
Da de møttes første gang, skal Guthrie ha gitt Dylan et kort der det sto "I ain't dead yet". Dylan spilte også en ny sang for Guthrie, kalt Song to Woodyen av bare to originalkomposisjoner som kom med på hans selvtitulerte debutalbum fra 1962.
Et definerende øyeblikk
Dylans første offisielle solokonsert fant sted 12. april 1961 på Gerde's Folk City, på 11 West 4th St, som oppvarmingsband for bluesstjernen John Lee Hooker. Det var på Gerde's han debuterte med Blowin' in the Wind og der han møtte Joan Baez, en stigende stjerne kjent som "Queen of Folk". Dylan var angivelig opptatt av å imponere henne. Baez skulle bidra til å få fart på karrieren hans, inviterte ham til å stå på scenen sammen med henne og formante til og med fans som syntes stemmen hans var usmakelig.
Den 29. september 1961 vendte Dylan tilbake til Gerdes for en opptreden som ble anmeldt av Robert Shelton i The New York Times. Det var et avgjørende øyeblikk som skulle sementere Dylans rykte.
"Mr. Dylans svært personlige tilnærming til folkesangen er fortsatt i utvikling", skrev Shelton. "Han har sugd til seg innflytelser som en svamp. Til tider er dramaet han sikter mot, et melodrama som ikke treffer målet, og stiliseringen hans truer med å velte som et maniert overskudd. Men om ikke for enhver smak, bærer musikken hans preg av originalitet og inspirasjon, desto mer bemerkelsesverdig på grunn av hans unge alder. Dylan er vag når det gjelder sine aner og sitt fødested, men det er mindre viktig hvor han har vært enn hvor han er på vei, og det ser ut til å være rett opp."
Stor innflytelse Og muse
Sommeren 1961 møtte Dylan kunstneren, aktivisten, den fremtidige kjæresten og musa Suze Rotolo på en heldags folkekonsert i en kirke i New York. Rotolo var den 19 år gamle kvinnen på omslaget til 1963-albumet The Freewheelin' Bob Dylanhun gikk nedover en snødekt gate i Greenwich Village på armen til den 21 år gamle Dylan. Rotolo skulle inspirere noen av hans største tidlige sanger, som Boots of Spanish Leather, One Too Many Mornings, Tomorrow Is a Long Time og Ikke tenk deg om to ganger, det går bra.
I desember 1961 flyttet Dylan inn i Rotolos leilighet på 161 West 4th Street i West Village. Forholdet skulle vare i tre år og ende med en langvarig og

"Jeg kjente ikke en eneste sjel i denne mørke, iskalde metropolen, men det skulle det bli en forandring på"

Ovenfor Mot klokken, fra øverst: Gaslight Coffee Shop i Greenwich Village i New York; Woody Guthrie, en av Dylans tidlige helter; nattklubben Cafe Wha?

smertefulle bruddet. "Helt fra starten av kunne jeg ikke få øynene fra henne", skrev Dylan om deres første møte. "Hun var lys i huden og hadde gyllent hår ... Vi begynte å snakke sammen, og hjertet mitt begynte å snurre."
Rotolo hadde stor innflytelse på Dylan, og introduserte ham for kunstnere som Wassily Kandinsky og Paul Cézanne, og poeter som Paul Verlaine og Arthur Rimbaud. I fire tiår etter bruddet valgte Rotolo å ikke snakke om forholdet deres, men etter at han gikk med på å la seg intervjue til Martin Scorseses dokumentarfilm fra 2005 No Direction Homeskrev Rotolo - som døde i 2011 - sine egne kritikerroste memoarer A Freewheelin' Timesom ble utgitt i 2008.
Debututgivelse
i september 1961, samme måned som Sheltons strålende New York Times skrev den anerkjente produsenten John Hammond Jr. kontrakt med Columbia Records, og de to begynte arbeidet med hans selvtitulerte debutalbum.
Innspillingen fant sted i Columbias 7th Avenue-studio, og foregikk over tre ettermiddager i november 1961. Albumet består av tradisjonelle folk-, blues- og gospelcovere, med bare to originalkomposisjoner Talkin' New York og Song to Woody.
Dylans fremføring på albumet er virkelig tøff og offensiv, og både den aggressive, raspete vokalen og gitarstilen hans minner sterkt om Woody Guthries skjellsettende innspillinger fra 40- og tidlig 50-tall. Det finnes også ekko av bluesartister som Blind Lemon Jefferson og Bukka White.
Albumet solgte bare 5000 eksemplarer det året og gikk så vidt i null, men det var en blåkopi av det som skulle følge, og et album der Dylan framsto som en artist ulik alle andre.
Det skjellsettende andre albumet
I august 1962 signerte Dylan en managementkontrakt med Albert Grossman, en omskiftelig figur med en konfronterende personlighet som skulle forbli manageren hans frem til 1970.  "Han var en slags oberst Tom Parker-figur", minnes Dylan i Scorseses No Direction Home"Du kunne lukte at han var på vei."
Fra april 1962 til april 1963 gjennomførte Dylan innspillingsøkter som skulle resultere i hans andre album The Freewheelin' Bob Dylansom ble utgitt 27. mai 1963.
The Freewheelin' Bob Dylan er et skjellsettende album som etablerte ham som en låtskriver uten sidestykke, så bred var hans visjon, fantasi og dyktighet. Protestsangene, som for eksempel Blowin' in the Wind, A Hard Rain's A-Gonna Fall var de sangene som fikk mest oppmerksomhet, men også låter som den finurlige Don't Think Twice, It's All Right og den vakre kjærlighetssangen Girl From the North Country viste Dylans mer ømme, introspektive side.
Albumet forandret publikums oppfatning av Bob Dylan, og i en alder av 22 år gikk han fra å være en vanlig folkesanger til å bli en stor artist med virkelig kreativt talent og en talsmann for misfornøyde ungdommer. Det var et album som skulle få stor innflytelse på andre av tidens nye artister, som for eksempel The Beatles.
"Vi bare spilte det, vi bare slet det ut", sa George Harrison til Mojo magazine i 1993. "Innholdet i sangtekstene og holdningen - det var utrolig originalt og fantastisk".
Kulturelle og politiske endringer
I august 1963 var Dylan og Joan Baez fremtredende skikkelser i borgerrettighetsbevegelsen, og 28. august 1963 sang de sammen ved Lincoln Memorial under marsjen mot Washington for arbeid og frihet.
"Jeg så opp fra podiet og tenkte: 'Jeg har aldri sett en så stor folkemengde'", sier Dylan i Ingen retning hjem. Jeg var på nært hold da [Martin Luther King Jr.] holdt den talen. Den dag i dag påvirker den meg fortsatt på en dyptgripende måte."
Dylans tredje album The Times They Are A-Changin'som kom ut 10. februar 1964, gjenspeilte hans mer politiske ståsted. Tittelsporet som innledet albumet, var Dylans direkte forsøk på å skrive en hymne til tidens dramatisk skiftende sosiale og kulturelle klima.
"Dette var definitivt en sang med et formål", sa Dylan til journalisten Cameron Crowe i 1985. "Den var selvfølgelig påvirket av de irske og skotske balladene. Jeg ville skrive en stor sang, med korte, konsise vers som stablet seg oppå hverandre på en hypnotisk måte. Borgerrettighetsbevegelsen og folkemusikkbevegelsen var ganske nær hverandre en stund og allierte seg med hverandre på den tiden."
Sangen nådde niendeplass i Storbritannia da den ble utgitt

Til høyre Bob og kjæresten Suze Rotolo i september 1961

Debut i drama Hvordan Bob Dylan ble valgt til hovedrollen i en BBC TV-produksjon

Fra desember 1962 til januar 1963 reiste Dylan for første gang til Storbritannia for å opptre i et BBC-stykke kalt Madhouse on Castle Streeti regi av Philip Saville. Regissøren hadde sett Dylan opptre i New York City og ga ham hovedrollen, selv om Dylan ikke hadde noen skuespillererfaring i det hele tatt, og etter sigende manglet evnen til å lære replikkene sine når prøvene begynte. Han fikk en ny rolle som gjorde det mulig for ham å spille seg selv.
Ved avslutningen av stykket fremførte Dylan Blowin' in the Windhans kraftfulle, tankevekkende sang om sosial urettferdighet og krig, som ble en hymne for den gryende borgerrettighets- og antikrigsbevegelsen.
Mens han var i London, opptrådte Dylan på en rekke folk-klubber, deriblant The Troubadour, Les Cousins og Bunjies. Dylan lærte også en rekke låter av britiske folk-artister som Martin Carthy.

Spenninger mellom Dylans manager Albert Grossman og produsenten John Hammond Jr. resulterte i at jazzprodusenten Tom Wilson tok over på det andre albumet

Ovenfor Borgerrettighetsmarsjen mot Washington D.C., 28. august 1963
Til høyre Baez og Dylan opptrer på Newport Folk Festival i 1963
Nederst 1963's The Freewheelin' Bob Dylan og 1964s The Times They Are A-Changin'

som singel og inneholdt de ikoniske linjene: "Kom mødre og fedre i hele landet / Og kritiser ikke det du ikke kan forstå."
Sangene North Country Blues og Ballad of Hollis Brown fokuserte på desperasjonen og fattigdommen blant gruvearbeidere og landarbeidere i USA, mens Only a Pawn in Their Game er en sterk og følelsesladet sang om drapet på borgerrettighetsaktivisten Medgar Evars i Jackson, Miss. den 12. juni 1963.
I kontrast til dette står den vakkert fabulerende kjærlighetsballaden Boots of Spanish Leathersom antas å være inspirert av Suze Rotolo, og den milde, melankolske One Too Many Mornings er to klassikere som oser av kvalitet og låtskriverhåndverk.
The Times They Are A-Changin' har kanskje ikke samme bredde og rikdom som forgjengeren The Freewheelin' Bob Dylanmen det er unektelig en imponerende samling sanger.
Moving On
Men da albumet ble utgitt i februar 1964, var Dylan allerede på vei videre. Han følte seg begrenset og manipulert av folk- og protestbevegelsen, og gikk bort fra de politiske sangene og over til mer personlig og eksperimentelt materiale.
Denne nye retningen viste han frem på sitt fjerde studioalbum En annen side av Bob Dylansom ble spilt inn på én kveld 9. juni 1964 og utgitt 8. august samme sommer.
Han presenterte noen av låtene fra dette albumet i et firelåts-sett på den årlige Newport Folk Festival 24.-26. juli 1964, da han fremførte albumets låter All I Really Want to Do,  To Ramona og Chimes of Freedomsamt en ny låt, Mr. Tambourine Man.
Mens mange av de 15 000 publikummerne omfavnet den nye stilen hans, så de som tilhørte den mer tradisjonelle folkemusikken på dette som et uvelkomment brudd. Som alle de største og mest begavede artistene lå Dylans kreative styrke i hans rastløse ønske om å utfordre seg selv og bevege seg fremover. Folkemusikkverdenen som hadde inspirert og lokket ham så mye i 1960, begynte nå å føles begrensende for ham. Ved utgangen av 1964 var han inne på en ny kreativ bane som skulle åpne helt nye lydlige og stilistiske muligheter, men som også skulle utfordre og til slutt støte fra seg noen av hans mest ivrige beundrere som aldri før.

A Hard Rain's A-Gonna Fall fikk særlig gjenklang da Cubakrisen utviklet seg i ukene etter at Dylan begynte å fremføre den

Nedenfor Fra venstre: Plakat for Gerdes Folk City, New York, 1961; Dylan (bakfra) på Newport Folk Festival, 1963

En annen side

av

BOB DYLAN

Til tross for at det er et av Dylans mest undervurderte album, Endret Another Side of Bob Dylan retning for alltid - og oppfant uten tvil folkrocken i samme slengen

nother Side of Bob Dylan er en av de mest undervurderte - og uten tvil den viktigste - i hans karriere.
Etter å ha blitt kronet til den motvillige kongen av folk-protestbevegelsen, gjorde Dylan opprør mot opprøret og slo inn på en helt ny vei.
De 14 sangene han spilte inn i løpet av en maratonsesjon i Columbia Studios i New York 9. juni 1964, reflekterte en mer poetisk visjon av verden rundt ham; sangene var mindre sosialt bevisste og mer introspektive enn på tidligere plater.
Den 8. august 1964, knapt to måneder etter at innspillingen hadde funnet sted, ga Columbia ut 11 av sangene som hans fjerde album. Tre av sangene fra innspillingen kom ikke med på det endelige albumet: Denise Denise, Mr. Tambourine Man (Dylan følte at sangen var spesiell og at fremføringen ikke ytet den rettferdighet) og Mama, You Been on My Mind.
Selv om det bare er Chimes of Freedom som inneholdt den typen låtskriving som hadde ført til at han ble kalt sin generasjons stemme, men Dylan hadde ikke forlatt protestsangen helt. Snarere hadde han endret fokus. I Shall Be Free No. 10 og Motorpsycho Nitemare var begge snakkende bluessanger - med røtter tilbake til hans tidlige karriere - som gjorde narr av hans berømmelse og det etablerte USAs økende paranoia overfor den voksende motkulturen.
Til tross for at Dylan hadde skrevet mange sanger om parforhold tidligere, utforsket han nå temaet i større dybde. I hovedsporet All I Really Want to Dolister Dylan opp de tingene han ikke ønsker seg av et forhold: "I ain't lookin' to block you up, shock or knock or lock you up/Analyse you, categorize you, finalise you or advertise you ..." Alt han ønsker er å være venner.
Et annet sted, Mine baksider - med linjen "I was so much older then/I'm younger than that now" - reflekterte at Dylan hadde tatt ting for alvorlig, og at det var på tide å komme seg videre.
Da Dylan debuterte med en rekke av sangene på Newport Folk Festival i 1964, utløste det en runde med kontroverser som var et forvarsel om det bråket som skulle oppstå året etter, da Dylan skulle "gå elektrisk". Det settet - med medlemmer av Butterfield Blues Band i ryggen - skulle få samme kraft som en atomeksplosjon og knuse den etablerte oppfatningen av popmusikkens rolle. Dette var ingenting i forhold til det som skulle følge, men folk-miljøet som Dylan en gang hadde ledet, følte seg fremmedgjort.
I et åpent brev til Dylan, trykt i novemberutgaven 1964 av det innflytelsesrike folkemusikktidsskriftet Sing Out!oppfordret redaktør Irwin Silber Dylan til å finne tilbake til sitt gamle jeg, i stedet for å forholde seg til "en håndfull kumpaner bak scenen". Men på typisk vis var Dylan langt forut for sin tid. Silber hadde bommet på poenget.
Tre sanger fra En annen side av Bob Dylan - Spanish Harlem Incident, Alt jeg virkelig ønsker å gjøre og Chimes of Freedom - ble dekket av The Byrds på debuten deres i 1965, Mr. Tambourine Man. The Byrds skulle også ta for seg My Back Pages to år senere. I mellomtiden fikk Turtles sitt gjennombrudd ved å plassere It Ain't Me, Babe på topp 10. Og det er derfor dette albumet er så viktig: Det oppfant folkrocken.
I løpet av de neste to årene skulle Dylan gi ut tre album som endret låtskriverkunsten for alltid: Bringing It All Back Home (1965), Highway 61 Revisited (1965) og Blonde on Blonde (1966). Men det var En annen side av Bob Dylan som startet denne reisen.

Bilder Adobe Stock, Getty

De lagde vakker musikk sammen, men så kom berømmelsen i veien

Ord Bill DeMain

l 1961, da Joan Baez møtte Bob Dylan på Gerde's Folk City i New York, var hun 20, og han var 19. Et år fra hverandre i alder, men verdener fra hverandre i karrieren. Takket være hennes gjennombruddsopptreden på Newport Folk Festival, et debutalbum fullt av tolkninger av tradisjonelle sanger og en Time Magazine var Baez den stigende stjernen på folkscenen. Dylan var den nye gutten - eller som Baez kjærlig beskrev ham, "en ragamuffin".
"Mine moderlige instinkter fikk fritt utløp fordi han var et rufsete lite vrak", sa hun i dokumentarfilmen How Sweet the Sound fra 2009 How Sweet the Sound. "Det var bare den første eksplosjonen av talent, hans fremmedartethet og mystikk. Han var allerede en legende da han kom inn på Gerde's."
Dylan var like betatt. "Hun hadde en hjertestoppende sopranstemme", sa han i dokumentaren. "Jeg kunne ikke få den ut av hodet. Joanie var i spissen for en ny dynamikk i amerikansk musikk."
I 1962 inviterte Baez ham til å åpne for henne på en turné, og snart sang de duetter under konserten hennes. "Jeg har alltid likt å synge og spille sammen med henne", sier Dylan. "Stemmene våre passet godt sammen. Vi kunne synge omtrent [hva som helst], og få det til å gi mening."

Venstre Plakat for Dylans og Baez' turné på østkysten i 1964-65

Nedenfor Monica Barbaro og Timothée Chalamet som Joan og Bob i James Mangolds film fra 2024 En fullstendig ukjent

MOTSATT De ekte Bob og Joan, Embankment Gardens, London, 27. april 1965

"Hun hadde en hjerteskjærende sopranstemme. Jeg kunne ikke få den ut av hodet."

"Joan er en virkelig uavhengig ånd; ingen kan fortelle henne hva hun skal gjøre. Jeg har lært mye av henne."

I utgangspunktet var forholdet deres musikalsk, ettersom begge hadde romantiske partnere. Men da jeg så klipp av dem sammen på den tiden, mens de sang With God On Our Side og It Ain't Me, Babekan man føle gnisten; Dylans vanlige uutgrunnelige uttrykk blir til et forelsket smil (og fanget på en vakker måte i James Mangolds Bob Dylan-biografi A Complete Unknown fra i fjor, med Timothée Chalamet som Dylan og Monica Barbaro som Baez).
"Jeg var gal etter ham", sa Baez til Dan Rather i et intervju. "Han var like betatt av musikken min som jeg var av hans. Vi var et par, og vi hadde det fantastisk gøy."
Selv om de aldri bodde sammen, var de forankret i hverandres liv. Baez beskrev en gang en typisk scene i leiligheten hans, der hun "matet ham med salat og rødvin mens han skrev sanger som ticker tape"
En av disse sangene, She Belongs to Mefra 1965-utgivelsen Bringing It All Back Home fra Bringing It All Back Home fra 1965, var en hyllest til Baez' skjønnhet og styrke. Med åpningslinjene "She's got everything she's needs/She's an artist, she don't look back" hadde den preg av å være et varsel.
I halvannet år fløt deres unge liv sammen i harmonisk lykke. Men etter hvert som Dylans stjerne steg, og hans berømmelse begynte å konkurrere med The Beatles, dreide han seg bort fra folkemusikken og over mot rocken. Og Baez ble etterlatt. "Vi befant oss i en boble, og det varte ikke lenge", sa Baez til Rather. "I begynnelsen hadde jeg et slags krav på ham. Senere ble jeg bare en del av flokken."
Å være rockestjerne var én ting, men når han i tillegg fikk merkelappen "sin generasjons stemme", følte Dylan seg overveldet. "Å ha disse kolossale anerkjennelsene og titlene - de kommer i veien", sa han. I 1965, da Baez ble med ham på en turné i Storbritannia, hadde Dylanmania gjort ham fjern og kald, og han gjemte seg bak solbrillene og kryptiske bemerkninger. Det ble ikke flere duetter. Tiden med rødvin og ticker tape var over. Baez kalte senere opplevelsen på turneen for "totalt demoraliserende"
"Jeg prøvde bare å håndtere galskapen som hadde blitt karrieren min", sa Dylan. "Dessverre ble hun revet med, og jeg hadde veldig dårlig samvittighet for det. Jeg var lei meg for at forholdet vårt tok slutt."
Noen måneder senere giftet Dylan seg med Sara Lownds, som var gravid med hans barn. Mens Dylan var flink til å gå videre, både kunstnerisk og privat, tok det Baez mye lenger tid å bearbeide bruddet.
Det skulle gå ti år før de var i hverandres liv igjen, da Dylan inviterte henne til å være med i sin Rolling Thunder Revue. Hun duetterte med ham på to sanger hvis titler virket som oppsummeringer av deres forhold - Never Let Me Go og I Shall Be Releasedog i tråd med det sang hun sin siste hit, Diamonds and Rust. Opptakene fra konsertfilmen viser at de fortsatt nøt hverandres selskap, men som Baez sa til People magazine, "fant de aldri virkelig sammen igjen".
Det var ikke før flere tiår senere, da hun fikk i oppdrag å male et portrett av den unge Dylan, at Baez endelig fant "total tilgivelse" Hun sa til People: "Jeg satte på musikken hans og begynte å gråte. Da jeg var ferdig med maleriet, hadde jeg ikke noe fiendskap igjen. Ikke noe som helst. Og slik har det forblitt."
I 2015, på et Music Cares-arrangement til ære for Baez, sa Dylan "Joan er så tøff i trynet som det går an å bli. Hun er en virkelig uavhengig sjel, og ingen kan fortelle henne hva hun skal gjøre hvis hun ikke vil gjøre det. Jeg har lært mye av henne. Jeg kan aldri gjengjelde hennes kjærlighet og hengivenhet."

Ovenfor Joan og Bob opptrer under en borgerrettighetsdemonstrasjon 28. august 1963 i Washington D.C.

Til venstre Baez og Dylan på scenen i Providence, Rhode Island, 4. november 1975 som en del av Dylans Rolling Thunder Revue-turné

Diamanter og rust Baez' signatursang handler handler om Bob

I 1974 arbeidet Joan Baez med en ny sang "om minner". Den ble kalt Diamanter og rust - en poetisk måte å kontrastere de skinnende øyeblikkene i et forhold med det eventuelle forfallet. Nærmest på et blunk fikk hun en telefon fra Dylan. De mimret litt tilbake og snakket litt frem og tilbake, slik ekser gjør. Men minnene samtalen vekket, fikk Baez' sang til å stå i skarp fokus, med levende verselinjer som
"Pusten vår kommer ut av hvite skyer
Blander seg og blir hengende i luften
Snakker bare for meg
Vi kunne begge ha dødd der og da"
Diamanter og rust ble hennes største hit, og nådde 35. plass på Billboard Top 40. Og Baez sang den på Rolling Thunder Revue i 1975 (selv om hun nektet Dylan gleden av å tro at han var inspirasjonen, og fortalte ham at hun hadde skrevet den til mannen sin).
Flere tiår senere, etter at hun hadde erkjent sangens opprinnelse, sa Dylan "Jeg elsker den sangen. Å bli inkludert i noe som Joan hadde skrevet, puh ... Jeg mener, den dag i dag imponerer det meg fortsatt."

VENSTRE Fra toppen: En konsertplakat for The Rolling Thunder Revue-turneen med Bob Dylan, Joan Baez, Jack Elliot og Bob Neuwirth i hovedrollene, 1975; En konsertplakat for Bob Dylan & Joan Baez fra 1965, designet av folkemusikeren og maleren Eric Von Schmidt

Dylan følte seg kanskje ufortjent som protestsanger, men gjennom et regn av gummikuler er det mange som husker sangene hans som det energigivende lydsporet til en tid preget av protest, brutalitet og fremfor alt forandring

Ord Kate Puttick

finnes det noen kandidat som fortjener prisen som populærmusikkens mest kontrære artist mer enn Dylan i protestårene på 1960-tallet?
"Jeg skriver ikke protestsanger", sa han en gang til en reporter. "Jeg bare reagerer."
Som vi vet fra hans berømte episode på Newport Folk Festival, var hans hat mot merkelappen "protestsanger" på visse tidspunkter på 60-tallet nærmest visceralt.
I denne delen skal vi ikke argumentere for eller imot Dylans egen oppfatning av sitt eget musikerskap. Hans evne til å legemliggjøre ulike former for låtskriving taler for seg selv: Han sa det selv best i 2020 med navnet på sangen sin I Contain Multitudesog hvem kan vel si noe annet?
Det som i stedet er verdt å fremheve, er de høyst reelle prestasjonene han gjorde innen den politiserte populærmusikken - enten han så det slik eller ikke.
JERN I ILDEN
Det er vanskelig å sette en startdato på Dylans overgang til protestsanger. Hans bevisstgjøring av samfunnets dårligdomme ser ut til å ha startet tidlig. Mye har blitt gjort ut av halvsannhetene han ofte spredte om sitt tidlige liv - de løgnaktige historiene om hvordan han reiste rundt på landsbygda som sirkusgutt, haiket på tog og lærte blues av dem som sto i den musikalske frontlinjen. Det antydes ofte at disse løgnene ble fortalt for å tilsløre den kjedelige realiteten i hans sanne middelklasseoppvekst, som var uforenlig med de referansene som trengtes for å protestere.
Men mange vil også påpeke at "komfortabel" ikke er hele historien om hans tid i Hibbing, Minnesota.
For det første var besteforeldrene på fars side nødt til å forlate hjemlandet Ukraina under de antisemittiske pogromene i Russland på begynnelsen av 1900-tallet, og familien videreførte sine jødiske tradisjoner langt inn i Dylans ungdom, så det er rimelig å si at den unge musikeren var godt kjent med verdenspolitikkens grusomheter fra tidlig alder.
Det er få spesifikke referanser til hans jødiske bakgrunn i sangene hans (annet enn i den ofte antatt pro-israelske holdningen i den noe kontroversielle 80-tallssangen Neighbourhood Bully). Han beholdt imidlertid åndelige og kulturelle bånd til familiens religion gjennom hele livet - og hans sorg og frustrasjon over behandlingen av det jødiske folk kommer tydelig frem i sanger som With God On Our Sidemed den bitre sangen om at "Vi tilga tyskerne, og så var vi venner/Selv om de myrdet seks millioner, i ovnene de stekte/Tyskerne har nå også Gud på sin side".
For det andre var hans hjemby i Midtvesten, selv om den hadde sine velstående hjørner, fortsatt en dypt industrialisert og til dels direkte dyster del av verden, der ulikhetene var store. Hibbing var hjemstedet til Hull-

Ovenfor Bob Dylan, Joan Baez og Rosa Parks sitter på scenen bak podiet ved Washington-monumentet under The Great March organisert av A. Philip Randolph og Bayard Rustin
Til høyre Et stillbilde fra Ang Lees film fra 2009 Taking Woodstockfra 2009, der en fiktiv fan på festivalen i 1969 ber Dylan om å dukke opp

Blowin' in the Wind (1963)
Denne epokegjørende låten var livsbejaende - men langt fra luftig

"Jeg skriver ikke protestsanger," Sa Dylan en gang til en reporter. "Jeg bare reagerer"

Kåret til tidenes 14. beste låt av Rolling Stone magazine, Blowin' in the Wind var ikke Dylans første protestsang, men den fikk umiddelbar virkning. For folk som lyttet til albumet i etterkant av det fortsatt imponerende, men kanskje mer naive førstealbumet, må den seismiske økningen i låtskriverferdigheter og selvtillit som ble demonstrert i denne åpningslåten ha blåst av noen sokker.
Umiddelbart kan en del av suksessen sies å ligge i dens universalitet, i motsetning til andre sangers esoteriske betydninger - og den har selvsagt blitt hørt på demonstrasjoner over hele verden siden starten. Men vi kan heller ikke underslå hva den betydde for datidens publikum.
Åpningslinjen "How many roads must a man walk down/Before you call him a man?" oppsummerer én spesifikk erfaring: den svarte mannens i segregeringstidens USA, for alltid forbannet med det slavegjeldende epitetet "boy".
Basert på sangen No More Auction Block For Mesom ble popularisert av Odetta, var melodien allerede velkjent. Men med en ny direktehet og enkelhet i budskapet nådde sangen et helt nytt publikum, både gjennom Dylans opptredener og gjennom Peter, Paul and Marys monumentale cover av den like før Martin Luther King Jr.s "I Have a Dream"-tale ved Lincoln Memorial.

Rust-Mahoning Open Pit Iron Mines, som en gang var USAs største jerngruve - og synet og lyden av slit og hardt arbeid var aldri langt unna.
Som han skrev i sine memoarer, Krøniker: Volume One: "Den tunge buldringen fra tåkehornene (fra de store frakteskipene på innsjøen) trakk deg ut av sansene dine. Noe der ute [føltes som om det] kunne svelge meg."
Det var dette landskapet Dylan skulle vende tilbake til i 1964s North Country Blues: "Kom sammen, venner, så skal jeg fortelle dere en historie/Om da de røde jernmalmgruvene fløt i overflod/Men de pappfylte vinduene og de gamle mennene på benkene/Fortell dere nå at hele byen er tom."
Som tenåring fikk han i oppgave av sin far, som eide en hvitevarebutikk, å ta tilbake varer fra kunder i området som hadde det vanskelig, og han opplevde den bitende fattigdommen på nært hold. Som Dylans tenåringskjæreste Echo Helstrom beskrev det i Chronicle: "Bob og vennen hans måtte gå bort og ta med seg alle tingene de hadde kjøpt hos Zimmermans. Laste det på lastebilen og bare dra. Bob hatet det; han gruet seg til det mer enn noe annet."
Selv om overgangen fra Little Richard-elskende tenåring til Woodie Guthrie-fanboy kan ha virket brå, er det derfor sannsynlig at sistnevntes tiltrekningskraft vekket noe i Dylan som hadde ligget i dvale en stund.
Woodie Guthrie var protestmusikkens posterboy, som hadde sett den store depresjonens verste herjinger og innkapslet smerten i sangform. Men, hevdes det av og til, det var ikke bare hans politiske overbevisning som gjorde at han vant den unge Dylans hjerte. Det var noe i hans omreisende, hardtlevende livsstil - som også gjenspeiles i Beat-poetenes bohemstil - som Dylan fant tiltalende.
Å FINNE SIN EGEN STEMME
I 1961, etter bare to år på college, forlot Dylan de relativt sterke lysene i Twin Cities, Minneapolis-St Paul, til fordel for Greenwich Village i New York.
Selv om en av hans første handlinger var å valfarte til Woodie Guthries sykehusseng, der den eldre legenden lå til rekonvalesens for Huntingtons sykdom, var Dylans tidlige dager i New York ikke nødvendigvis preget av politisk aktivisme.
Sjarmen fra hans tidlige opptredener i folk-klubber førte til en platekontrakt, og på hans første album, 1962s Bob Dylanfra 1962, ga han verden et glimt av sitt unike talent og sin enestående stemme, med en rik scenografi som antydet den amerikanske midtvesten. Men dette var ikke protestsanger.
Møter med en rekke New York-borgere skulle forandre alt dette. Den første var Suze Rotolo, en oppvakt, politisk engasjert ung kvinne fra en kommunistisk familie med glitrende aktivistmeritter.

Riktig Dylans protestsanger-idol Woodie Guthrie, med sitt berømte antifascistiske gitarmerke
Nedenfor En demonstrant til støtte for Palestina holder opp et skilt som siterer Bob Dylan i London

A Hard Rain's a-Gonna Fall (1963)
Paranoia fra den kalde krigen møter en låtskriving så "episk" at den nærmest er bibelsk

Opprinnelseshistorien til dette sjette sporet fra The Freewheelin' Bob Dylan kunne ikke ha vært mer stemningsfull. Historien som Dylan en gang fortalte, var om en natt under Cubakrisen, da han ivrig skriblet ned sine beste bilder til et inderlig opus, for at det ikke skulle bli noen morgendag. Det var utvilsomt enormt kraftfullt.
Dessverre viste det seg å være noe av en feilopplevelse - Dylan skulle senere motsi seg selv, og dessuten, som noen Dylan-historikere påpekte, gjorde kronologien for når sangen ble skrevet den forklaringen usannsynlig. Men ikke desto mindre var det ubarmhjertige angrepet av Rimbaud-inspirerte bilder - bygget opp linje for linje med utgangspunkt i britisk folklore (folkevisen Lord Randall) - er mildt sagt hardtslående.
En annen av Dylans protestsanger som på en eller annen måte unngår kategorien "pekefinger", enten dens "sanne" mening handler om den nå sørgelig periodiske globale trusselen om kjernefysisk nedfall, påkallelsen av Dante eller episk symbolikk i gammeltestamentlig stil, eller rett og slett ømheten i en mor-sønn-dialog fylt av angst, er det en sang som har brakt mange - inkludert poeten Alan Ginsberg - til tårer.

Det er sannsynlig at Guthries appell vekket noe slumrende i Dylan

Over Dylan sammen med sin faste samarbeidspartner og protestsanger Joan Baez

Tidene de forandrer seg (1964)
Sangen som ga lydsporet til den triste nyheten om mordet på JFK - og verdens store begivenheter etterpå

Igjen trekker Dylan på folkemusikkens samlende struktur, og ber ulike parter om å "Come gather 'round" i begynnelsen av hvert nytt vers, og han har sagt at The Times They Are A-Changin' var spesielt ment å ha et formål. Utgivelsen kom i en annen tid med seismiske endringer i amerikansk politikk; like etter utgivelsen ble president John F. Kennedy myrdet, noe som etterlot hele verden i en tilstand av sjokk og forbløffelse. Hvordan Dylan i ukene som fulgte ble flettet inn i historien om dette øyeblikket, er omtalt et annet sted. Men kvelden etter selve drapet var det med denne sangen han nervøst henvendte seg til en lamslått folkemengde, i forventning om en motreaksjon. Tross alt var teksten (eksplisitt i ett vers) fordømmende mot politikere av JFKs type - "Come senators, congressmen/Please heed the call/...he that gets hurt/Will be he who has stalled". Men Dylans instinkter var feil denne gangen. Publikum, og mange med dem, klarte å se forbi de mørke hentydningene og se den tidløse visdommen i kjernebudskapet - som handler om frustrasjonen over generasjonskonflikter som ofte blir ignorert på egen risiko. Han "ønsket å skrive en stor sang". Og det gjorde han.

Som det fremgår av det ikoniske bildet av de to på forsiden av The Freewheelin' Bob Dylanvar Dylan utvilsomt betatt. Men forholdet var uten tvil også det skrittet som manglet i Dylans forsiktige etterlevelse av Guthries karrieremodell. Rotolos forbindelser med CORE, Congress of Racial Equality, åpnet nye muligheter. Dylan begynte å lete i avisoverskriftene etter sangideer som kunne tilfredsstille de venstreorienterte redaktørenes redaksjonelle og konsertbookingspolicy. Ett spesielt magasin, Broadsidekastet seg over bidragene hans.
En annen allestedsnærværende og velkjent innflytelse på Dylans politikk var Pete Seeger. Det er uklart om de møttes - som James Mangolds film fra 2024 A Complete Unknown antyder - ved Guthries sykeseng eller i salongene i Greenwich Village, men Seeger ble tidlig en av Dylans støttespillere, hjalp ham med å knytte kontakter i platebransjen og inviterte ham til å opptre på Newport Folk Festival. Seeger var, i likhet med Guthrie, et trubadurvitne fra depresjonen, andre verdenskrig og den antikommunistiske epoken. Han hadde ekte kampsår - til tross for at han aldri hadde vært medlem av kommunistpartiet, tilbrakte han flere år i fengsel for uamerikansk virksomhet. Det er mange som føler stor kjærlighet for ham som kunstner og prinsippfast mann.
Men til tross for Seegers talent innen musikk og fortalervirksomhet, virker det som om han var mer intellektuell enn en mer visceral musiker som Dylan kunne gni seg inn i, og det er kanskje her noen har mistenkt ham for å være for hardhendt. Ikke desto mindre var Seegers hjelp med å introdusere Dylan for de toneangivende på New Yorks venstreside uvurderlig.
Til slutt var Joan Baez en av de viktigste av Dylans jevnaldrende i aktivisttiden. Den kvekeroppvokste, halvt skotske, halvt meksikanske newyorkeren ble ofte sett på som en englestemme som oversatte 1960-tallets uro til musikalsk form, men hun var også en stålsatt og dedikert tilhenger av sosial rettferdighet - en annen type aktivist enn Seeger, og med sin nye generasjons idiosynkrasier, men hun foretrakk likevel å opptre på demonstrasjoner fremfor i konsertsaler.
Grensene til alle disse tre politiske vennene og likemennene i Dylans tidlige tjueårsperiode skulle, som vi snart skulle se, bli satt på prøve og rystet - men den seismiske effekten de hadde på hans musikalske virke, er ubestridelig.
HISTORIE I EMNING
Protestsangene så ut til å strømme ut av Dylans skrivemaskin i 1962.
The Ballad of Emmett Tillsom handler om den rasistiske lynsjingen av en ung svart tenåring i sørstatene, Talkin' John Birch Society Bluesom en fremtredende kommunistjagende politisk forening, Oxford Town om borgerrettighetskampen, og A Hard Rain's A-Gonna Fall og La meg dø i mine fotspor med sine skildringer av den kalde krigens mentalitet.
Allerede i 1962 begynte Dylan å vise tegn på bedrager-syndrom overfor sin nyvunne suksess som protestsanger, men publikum så ikke ut til å være enig. Og de hadde sine grunner - Dylans stemme hadde noe annet å by på enn eldre krefter som Seeger, med sine mindre behendige, mindre poetisk begavede takter.
I 2025 kunne man med rette himle med øynene når man antydet at borgerrettighetsbevegelsen trengte en provinsiell, innblåst hvit gutt til å formidle den svarte befolkningens kamp. Men på begynnelsen av 1960-tallet var det en sjeldenhet å høre en stemme som hans, som med en slik aplomb og medfødt musikalitet kunne bygge bro over kløften mellom rasedelte publikumsgrupper, og selv svarte artister som Sam Cooke har uttalt at de ble rørt av hans arbeid.
Det var denne respekten som gjorde at Dylan ble bedt om å bidra til noen av de største begivenhetene under borgerrettighetskampen, som den SNCC-sponsede velger- og

Seegers hjelp med å introdusere Dylan for New Yorks venstresidemiljø var uvurderlig

Over Dylan på scenen sammen med Pete Seeger

under Dylan og hans tidligere kjæreste Suze Rotolo

Hattie Carrolls ensomme død (1964)
Dylans hardtslående reportasje fungerte også som en oppfordring til å ta til våpen

Det var på vei tilbake etter å ha sunget i den nasjonale marsjen mot Washington at Dylan tilfeldigvis fikk høre noen av dagens nyheter. Detaljene i rapporten, i The Sun ble senere kalt slurvete journalistikk. Men kjernen i den var hardtslående. Like før hadde saken mot en William Zanzinger, arving til en tobakksformue, blitt ført for en jury. Hans tilsynelatende forbrytelse: en natt å ha forårsaket døden til den afroamerikanske barpiken og tibarnsmoren Hattie Carroll. Hennes tilsynelatende forbrytelse: Hun brukte for lang tid på å tilberede en drink til den berusede aristokraten, noe som resulterte i at hun ble utsatt for en rekke rasistiske skjellsord og fikk et dødelig slag i hodet fra stokken hans, noe som utløste en blødning, eller som det senere ble rapportert, et slagtilfelle.
Dylan satte i gang med å nedtegne historien. Vers for vers forteller han om hendelsene, og setter Zanzingers ufortjente rikdom opp mot den tause, servile Carrolls slit. Men han sørger for å avbryte hver strofe med en advarsel: Selv om de kan bli sjokkert, ber han lytteren om å høre hele historien: "Du som filosoferer, vanærer og kritiserer all frykt/Ta vekk kluten fra ansiktet/Nå er ikke tiden for dine tårer." Men når han kommer til siste verset og avslører det virkelige sjokket - den minimale dommen på seks måneder som Zanzinger ble idømt - gir han etter: "Now er sangen er ikke skrevet for å sensasjonalisere eller skandalisere, men en oppfordring til å ta affære mot det riggede, rasialiserte og korrupte rettssystemet i landet.

registreringsdemonstrasjon i Greenwood, Mississippi, hvor han sang Bare en bonde i deres spillom det rasistiske drapet på Medgar Evers. Han dukket til og med opp under den skjellsettende marsjen mot Washington i august 1963. Dylans bidrag til denne begivenheten kan til og med betraktes som dobbelt, ettersom sangen hans Blowin' in the Wind også ble spilt av Peter, Paul & Mary rett før Martin Luther King Jr. holdt den legendariske "I Have a Dream"-talen.
Hans meritter som sannhetens taler til makten ble bare forsterket av det som ble sett på som en modig vending av Dylan i 1963, da han nektet å la seg sensurere i sin opptreden på The Ed Sullivan Show. Produsentene fant feil med valget av Talkin' John Birch Society Blues som Dylans utvalgte låt, og ba ham spille noe annet - ironisk nok med tanke på sangens hentydninger til McCarthy-undertrykkelse.
ENSOM PÅ TOPPEN
Men til tross for all hyllesten og den misunnelsesverdige rosen, begynte Dylan å føle seg mer og mer ukomfortabel.
Under utdelingen av Tom Paine-prisen fra Emergency Civil Liberties Committee i 1963 gjorde en beruset Dylan narr av de velmenende - men etter hans mening snerpete og virkelighetsfjerne - liberale hvite deltakerne, rett opp i ansiktet på dem, med en ekstra sjokkfaktor i form av apologi for Lee Harvey Oswalds forbrytelser - og en god dose aldersdiskriminering - i tillegg.
Dette skulle bli begynnelsen på slutten - formelt sett - for hans plass blant 60-tallets store protestsangere. I 1972 uttrykte Baez sin sorg over at Dylan ikke klarte å omsette talentet sitt til påviselig politisk innflytelse - samtidig som hun ubevisst kanskje også ga et glimt av den nærmest emosjonelle utpressingen han kan ha vært utsatt for fra sine jevnaldrende - i sangen Til Bobby: "Du forlot oss marsjerende på veien og sa hvor tungt lasset var / Årene var unge, kampen hadde knapt nok begynt / Hører du stemmene i natten, Bobby / De gråter for deg."
Dylan ga selvsagt ikke opp sin inderlige troskap til underdogen med ett slag - med opptredener på innsamlingsaksjoner for ulike formål utover på 80-tallet og sanger som Hurricane i 1975, som viser at han ikke hadde mistet grepet om den journalistiske historiefortellingen. Men fra 1964s En annen side av Bob Dylan fra 1964 får vi et klart og tydelig budskap, som best kommer til uttrykk i dobbelttydningene i It Aint Me Babe - at han ikke var stemmen til en generasjon som folk lette etter.

Motsatt side Bob med sitt trofaste munnspill, 1965
Nedenfor Dylans konsert i Fort Collins, Colorado (nå kjent som Hard Rain konsert) fremførte han noen av sine mest kjente protestsanger

Subterranean Homesick Blues (1965)
Mystisk, fengende og sjangerbrytende - denne visen skildret generasjonskrigen i ikonisk, kontrær stil

I tråd med den forrige singelen - The Times They Are A'Changin' - til Subterranean Homesick Blueskan man forsøke å tegne en forenklet tidslinje. Den skarpkantede, men likevel åpenhjertige alvoret i de tidligere protestsangene hans, med sine tradisjonelle melodier, lett identifiserbare good guys og bad guys og et relativt langsomt tempo, står nesten litt ubekvemt ved siden av en (ved første øyekast) mer nihilistisk, kaotisk, Chuck Berry-kanaliserende proto-rap, stappfull av gåter og Kerouac-reminisenserende narkotikaallusjoner. Men ikke bry deg om førsteinntrykket. Den urettferdighetshatende ilden under Dylan brenner fortsatt, den har bare blitt oversprøytet med desillusjonens olje over muligheten for enkle svar.
Blant hentydningene finner vi referanser til datidens ulikheter i helsevesenet: "Mannen i trenchcoaten, uten skilt, permittert, sier at han har dårlig hoste, og vil få den betalt." Katt og mus-leken som demonstrantene i borgerrettighetsbevegelsen ble utsatt for: "Best å holde seg unna dem/som bærer rundt på en brannslange/holde seg ren i nesen/holde øye med de sivilkledde." Løgnene om den amerikanske drømmen: "20 års skolegang, og så blir du satt på dagskiftet."
Men det som forener det hele, er en økende følelse av generasjonskløft, og følelsen av at uansett hvor viktig den unges sak er, vil den bli tråkket på: "Se opp, gutt/ Det er noe du har gjort/Gud vet når/ Men du gjør det igjen." Den følelsen traff tydeligvis en nerve - og biter fra låtens ærefryktinngytende ordsalat har funnet veien inn i vokabularet som få andre før den.

Dylan nektet å la seg sensurere da han opptrådte på ed Sullivan Show

Maggie's Farm (1965)
Et overanalysert raserianfall, eller en ufattelig energigivende oppfordring til å ta ned verktøyene for alle pressede ansatte verden over?

Det er skrevet mye om de splittende, katastrofale og vennskapsødeleggende kvalitetene ved Dylans fremføring av denne sangen med elektrisk gitar på Newport Folk Festival i 1965. Vi får aldri vite om Pete Seeger virkelig truet med å avslutte showet med en øks mot den elektriske gitaren. Men én ting Seeger har sagt i ettertid, er at sangen det var snakk om, Maggie's Farm - selv om den kan tolkes som en voldsom fornærmelse mot ham og hans likesinnede - faktisk var en av Dylans favorittsanger. Teksten i seg selv er i hvert fall antagonistisk. "Vel, jeg gjør mitt beste for å være akkurat som jeg er/Men alle vil at du skal være akkurat som dem/De sier: 'Syng mens du treller', og jeg kjeder meg bare/Jeg vil ikke jobbe på Maggies gård lenger." Som en sang som uttrykker lønnsslaveriets rene helvete - selv om den tidvis kan sies å være sutrete og tonedøv for de reelle lidelsene til slaver som arbeidet under slike forhold - er den uten sidestykke.

Da Bob Dylan plugget inn en Fender Stratocaster, la han folkpuristene bak seg og skapte en trilogi med album som er blant de beste som noensinne er spilt inn

i begynnelsen av 1965 var Bob Dylan på vei inn i en fremtid som hadde stadig mindre å gjøre med folkemusikkens verden. Dette var året Dylan gikk over til elektrisk musikk. Fra sine rock 'n' roll-ungdomsår kjente han til intensiteten og angrepet som et fullt elektrisk band kan skape, og i 1964 var han blitt slått av de svevende, klirrende tonene til The Beatles.
I Antony Scudatos bok fra 1971 Bob Dylan: An Intimate Biographyfra 1971 forteller Dylan at han hørte The Beatles på en biltur i februar 1964. "Da vi kjørte gjennom Colorado, hadde vi radioen på, og åtte av de ti beste sangene var Beatles-låter", forteller han. "I Colorado! I Want to Hold Your Handalle de tidlige sangene. Det var ikke bare sangenes popularitet, det var også måten de ble spilt på. De gjorde ting som ingen andre gjorde. Akkordene deres var helt vanvittige, helt vanvittige, og harmoniene deres gjorde det hele gyldig. Det kunne man bare gjøre med andre musikere."
Å bygge broer
Beatles inspirerte Dylan til å bygge en bro mellom rock og folk, og mot slutten av 1964 var Dylan i ferd med å sette sammen sitt eget elektriske band. Den 13. januar 1965 gikk Dylan inn i Studio A hos Columbia Records på 7th Avenue og brukte tre dager på å spille inn sitt femte studioalbum, Bringing It All Back Home. Det var et album med to halvdeler, der den første siden var elektrisk og den andre akustisk.
Bringing It All Back Home var det første i en trilogi av Dylans elektriske album fra midten av 1960-tallet, og det er et mesterverk, med strøm-av-bevissthet-tekster mot et bakteppe av rå blues og beatpoesi. Albumet gir en følelse av umiddelbarhet og er gjennomsyret av tidens sosiokulturelle bekymringer.
De fleste musikerne på dette albumet var sessionmusikere, som gitaristen Bruce Langhorne og trommeslageren Bobby Gregg. Men i motsetning til de fleste av datidens sessionmusikere hadde disse musikerne både grit, groove og attitude. Som Tom Wilson uttrykte det, hadde de "sessionmusikernes dyktighet og de unge rock 'n' rollernes innstilling".
En helt ny sjanger
I studio holdt Dylan musikerne på tå hev. "Bob kastet seg ut i en sang. Uten forvarsel, uten forklaring, uten noe som helst", minnes Langhorne i en artikkel av Mat Snow i Mojo magasinet i mars 2024. "Vi bare kastet oss ut i det og prøvde å henge med. Han prøvde ikke å arrangere folks opptredener. Det var spontant, nesten telepatisk. Vi måtte fange øyeblikket."
Dylan slapp løs en eksplosiv fantasi på sanger som Maggie's Farm, Outlaw Blues og Subterranean Homesick Blues. "You don't need no weatherman to know which easy the wind blows", synger han i raske toner på sistnevnte. Side to, den akustiske siden, åpner med Mr Tambourine Man og avsluttes med den vakre It's All Over Now, Baby Blue.
Bringing It All Back Home var en game-changer. Med ett slag skapte Dylan en ny sjanger av folkrock. Han hadde tatt elementer fra The Beatles og overskred dem for å skape noe oppsiktsvekkende nytt og spennende.
Tekstmessig markerte dette albumet et brudd med de politisk motiverte tekstene, ettersom Dylan begynte å stille spørsmål ved folk-protestbevegelsen. I 1965 følte han seg begrenset av de forventningene han følte at folkmiljøet hadde stilt til ham. Han hadde et større ønske om kunstnerisk frihet og fokuserte i stedet på mer introspektive, surrealistiske og personlige lyriske temaer. Albumet ble utgitt i april 1965 og nådde førsteplassen i Storbritannia og sjetteplassen på den amerikanske Billboard 200-listen.
Som en rullende stein
I slutten av april 1965 kom Dylan tilbake fra en kort soloturné i Storbritannia og skrev en sang som skulle bli en av de mest innflytelsesrike komposisjonene gjennom tidene: Like A Rolling Stone.
Innspillingen fant sted 15. og 16. juni 1965, og Dylan inviterte musikere som skulle vise seg å bli avgjørende for hans elektriske sound, som Mike Bloomfield, den dynamiske Chicago-baserte gitaristen i Paul Butterfield Blues Band.
Produsenten Tom Wilson hadde invitert den unge gitaristen Al Kooper til å overvære innspillingen. Men Kooper var fast bestemt på

Over 1965's Brining It All Back Home

DA DYLAN BLE ELEKTRISK

"Bob begynte å synge uten forvarsel. Vi prøvde å holde følge"
Bruce Langhorne

Over Dylan opptrer med Joan Baez (t.v.) og solo på Newport Folk Festival i 1963

"Jeg visste ikke hva som kom til å skje, men de buet i hvert fall, det skal jeg si deg."

kooper ville være med og snek seg relativt ubemerket inn i scenerommet, der han plasserte seg bak Hammond B2-orgelet. Da bandet satte i gang, satte Kooper i gang med et spontant orgelriff som skulle bli et avgjørende element i sangen.
Like A Rolling Stone er Dylans definerende øyeblikk som elektrisk artist, og fra de aller første taktene er det en ekte kraft og autoritet over låten. Kjernelinjen "How does it feel?" skaper en umiddelbar og personlig forbindelse.
Det har blitt antydet at sangen kan handle om 60-tallets sosietetsdame Edie Sedgwick, men Dylan har aldri bekreftet dette.
"Den var ti sider lang", sa Dylan til journalisten Jules Siegel. "Den het ingenting, bare en rytmegreie på papiret, som handlet om mitt stadige hat rettet mot et punkt som var ærlig ... Jeg hadde aldri tenkt på det som en sang før jeg en dag satt ved pianoet, og på papiret sto det "How does it feel?" i sakte film, i den ytterste slow motion."
Dylan redigerte den ned til fire vers og et refreng. Den hadde fortsatt en spilletid på over seks minutter, men det spilte til syvende og sist ingen rolle. Like A Rolling Stone var så unik at den eksisterte i sitt eget rom og på sine egne premisser.
Sangen ble utgitt 20. juli 1965 og nådde 2. plass på den amerikanske Billboard Hot 100-listen. Fem dager senere debuterte sangen live, da Dylan opptrådte som headliner på Newport Folk Festival. Bandet hans besto da av Al Kooper (orgel/bass), Barry Goldberg (piano/orgel) og tre medlemmer av Paul Butterfield Blues Band: Mike Bloomfield (gitar), Jerome Arnold (bass) og Sam Lay (trommer).
Newport '65:  et sammenstøt mellom kulturer
Det var sent på kvelden den 25. juli da Dylan gikk ut på scenen i svarte jeans, svarte støvler og svart skinnjakke, med en Fender Stratocaster fra 1964 i hendene. Det som deretter skjedde, har blitt legendarisk. Dylan og bandet gikk rett inn i Maggie's Farm.
Da de var ferdige med sangen, var det like mye buing som applaus fra publikum. Dylan og bandet gikk rett inn i Like A Rolling Stone før de avsluttet settet med It Takes a Lot to Laugh, It Takes a Train to Cry og deretter stakk av fra scenen. De hadde stått på scenen i bare 17 minutter. I et forsøk på å blidgjøre publikum, valgte arrangørene

Over Dylan spiller piano med munnspill rundt halsen under innspillingen av Highway 61 Revisited sommeren 1965

OPPOSITE Dylan spiller inn Bringing It All Back Home med en Fender Stratocaster elektrisk gitar i januar 1965

overtalte Dylan til å gå ut igjen med en akustisk, og han spilte It's All Over Now, Baby Blue og Mr. Tambourine Man.
Det er delte meninger om hvem som buet ut Dylan på Newport og hvorfor (se boksen nedenfor), men folkpuristene var tilsynelatende opprørt over Dylans bruk av elektrifisert rockemusikk, som mange oppfattet som krass og barnslig. Fem måneder senere, på en pressekonferanse i San Francisco, ble Dylan spurt om Newport-opptredenen igjen. "Jeg visste ikke hva som kom til å skje, men de buet i hvert fall, det skal jeg si deg", svarte han. "Du kunne høre det over hele plassen ..."
Highway 61 Revisited
Noen dager etter Newport vendte Dylan og bandet hans tilbake til Columbia Records' Studio A på 7th Avenue i New York for å spille inn albumet som skulle bli Highway 61 Revisited. Dette var det første albumet der Dylan opptrådte med fullt elektrisk band på alle sporene.
Highway 61 Revisited er en banebrytende folkrock-klassiker. På tvers av sanger som Ballad of a Thin Man, Tombstone Blues og Just Like Tom Thumb's Bluespresenterte Dylan en musikalsk visjon som er rystende, morsom og episk.
Tekstene hans er rike på surrealistiske og metaforiske bilder, noe som kommer til uttrykk i det 11 minutter lange avslutningssporet Desolation Row: "Einstein forkledd som Robin Hood / Med sine minner i en koffert / Passerte denne veien for en time siden med sin venn / En sjalu munk."
Albumet ble utgitt 30. august 1965 og klatret til henholdsvis 4. og 3. plass i Storbritannia og USA.  Ut på turné
I slutten av august 1965 hadde Dylan rekruttert to nye medlemmer til bandet sitt - gitaristen Robbie Robertson og trommeslageren Levon Helm fra The Hawks, en gruppe som senere skulle bli bedre kjent som The Band. Den 28. august 1965 spilte de en konsert på Forest Hills Tennis Stadium i Queens, New York, da et fiendtlig innstilt publikum lot sine følelser komme til uttrykk.
Al Kooper skal ha blitt slått ned av krakken av en fan som flyktet fra politiet, og det skal ha blitt ropt "forræder", "drittsekk" og "hvor er Ringo?" mens Dylan og bandet ble overøst med frukt.
Den 24. september la Dylan og The Hawks ut på en turné i USA og Canada med de gjenværende Hawks-medlemmene Rick Danko (bass, vokal), Richard Manuel (piano, trommer, vokal) og Garth Hudson (orgel, keyboard) i besetningen. I november forlot Helm bandet, desillusjonert over den ubarmhjertig fiendtlige live-reaksjonen på Dylans musikk. Han ble erstattet av Mickey Jones.
Dylan gifter seg
Den 26. november samme år giftet Dylan seg med Sara Lownds, som var gravid med Jesse, det første av deres fire barn. Dylan hadde møtt Lownds allerede i 1964, da hun jobbet som sekretær i Time Lifes produksjonsavdeling. I slutten av 1965 hadde de flyttet til den landlige idyllen Woodstock i staten New York, der de skulle oppdra barna sine i et relativt stabilt hjem.
I slutten av 1965 begynte Dylan og The Hawks å spille inn sitt neste album, men i januar 1966 hadde de bare produsert ett brukbart spor. I et forsøk på å skape et mer gunstig miljø overtalte produsent Bob Johnson Dylan til å flytte innspillingene til CBS Studios i Nashville, Tennessee, i februar.
I tillegg til The Hawks, Mike Bloomfield og Al Kooper, hentet Johnson inn noen av de beste studiomusikerne, som trommeslageren Kenny Buttrey og pianisten Paul Griffin. Resultatet ble albumet Blonde on Blondedylans syvende studioalbum og et av de første dobbeltalbumene i rockemusikken.
Blonde on Blonde er et album med en enorm dybde, der folk, rock, blues og country smelter sammen i en herlig, teksturell helhet. Vittige og surrealistiske tekster florerer på de to platene, fra den kantede, gledesfylte intensiteten i spor som Stuck Inside of Mobile with the Memphis Blues Again til gripende ballader som Just Like a Woman, Sad Eyed Lady of the Lowlands og Visions of Johanna.
Albumet ble ferdigstilt 10. mars 1966 og utgitt tre måneder senere, og nådde 3. plass i Storbritannia og 9. plass i USA. Albumet ble hyllet av kritikerne. Peter Johnson fra The Los Angeles Times konkluderte med at "Dylan er en ypperlig veltalende forfatter av pop- og folkesanger med en uovertruffen evne til å presse komplekse ideer og ikonoklastisk filosofi inn i korte poetiske linjer og oppsiktsvekkende bilder"
Mens det var tegn til at Dylans publikum langsomt begynte å tine opp for hans nye elektriske sound, var responsen i andre land fortsatt på grensen til apopleksi.
Dylan og bandet hans turnerte i Storbritannia i mai 1966, og fansenes motvilje mot hans elektriske lyd er tydelig i opptakene som D.A. Pennebaker gjorde til sin dokumentarfilm fra 1967 Dont Look Backfra 1967, som ble brukt i Martin Scorseses dokumentarfilm fra 2005 No Direction Home.
Buropene kan høres på Odeon Theatre i Newcastle 21. mai 1966. Fem dager tidligere i Sheffield Gaumont Theatre var responsen like negativ. "Man blir kvalm av å høre på dette søppelet nå", sa en publikummer etter konserten.
På konserten i Manchester Free Trade Hall 17. mai 1966 fanget filmskaperen det nå beryktede øyeblikket da en hakker roper "Judas". Dylan svarer raskt: "Jeg tror deg ikke - du er en løgner", før han snur seg og ber bandet om å "spille jævla høyt!"
Sinnet over Dylans beslutning om å gå over til elektrisk musikk understreker bare hvor nyskapende sounden hans var. Bare ett år etter Newport-festivalen i 1965 hadde musikken endret seg dramatisk, og verden hadde tatt ham igjen. Newport Folk Festival i 1966 hadde en rekke elektriske artister på plakaten, blant annet The Lovin' Spoonful. New York Times kritiker Robert Shelton bemerket at deres varme mottakelse "gjenspeilte den økende aksepten for folk-rock og andre sammensmeltninger av moderne folkesanger med elektriske instrumenter".
Den fiendtlige stemningen mot Dylan må ha vært utmattende, og det er hans fortjeneste at han fortsatte å skape den musikken han følte seg tvunget til å lage. Det er en svimlende prestasjon. På bare 14 måneder, fra 15. januar 1965 til 10. mars 1966, skapte Dylan tre album som er blant de største som noensinne er spilt inn. I løpet av disse tre albumene oppfant han folkrocken, banet vei for en musikk som til og med The Beatles forsøkte å etterligne, og åpnet samtidig et helt nytt lydbilde for dem som fulgte i hans kjølvann.

UNDER 1965's Highway 61 Revisited

Newport: Mytene og virkeligheten 60 år senere er det fortsatt myter om Dylans elektriske opptreden på Newport Folk Festival i 1965

Det er svært delte meninger om hva som egentlig skjedde under Dylans opptreden på Newport Folk Festival i 1965. En populær teori er at veteranen, visesangeren, låtskriveren, musikeren og samfunnsaktivisten Pete Seeger kappet strømkabelen med en øks i et siste desperat forsøk på å stanse Dylans elektriske opptreden. Dette er ikke tilfelle. I et intervju med New York-kringkasteren Democracy Nowi 2004 sa Seeger at han var mer opprørt over den dårlige lyden enn det faktum at Dylan hadde gått over til å spille elektrisk.
"Jeg var rasende over at lyden var så forvrengt at man ikke kunne forstå et ord av det han sang", sa Seeger. "Han sang en fantastisk sang, Maggie's Farmmen du kunne ikke forstå den. Jeg løp bort til lydmannen og sa: 'Fiks lyden slik at du kan forstå ham'. Og de ropte tilbake: "Nei, det er slik de vil ha det". Men jeg var så sint at jeg sa: "Hvis jeg hadde hatt en øks, hadde jeg kuttet kabelen med en gang". Så sint var jeg virkelig. Men jeg var ikke imot at Bob skulle bli elektrisk."

over (Øverst) En elektrisk Dylan på scenen; 1966's Blonde on Blonde

Subterranean Homesick Blues var inspirert av Chuck Berry. "Litt av Too Much Monkey Business og noen av scat-sangene fra 1940-tallet", sa Dylan til Los Angeles Times

Bob Dylans klassiker fra 1965 forvandlet ham fra folkie til elektrisk kriger, enten fansen likte det eller ikke

Ord Henry Yates

et var våren 1965, og Dylan var ferdig. Etter å ha gjennomført den utakknemlige turneen i Storbritannia, som D.A. Pennebakers dokumentarfilm fra 1967 Dont Look Backfra 1967, luftet singer-songwriteren sitt "tømte" hode i et ti sider langt utspill som lå et sted mellom et fritt dikt og et profesjonelt selvmordsbrev.
Dylan har senere fortalt at han på den tiden var klar til å slutte med musikk, kvalt av publikums forventninger, og lurte på om det å skrive en roman kunne være en utvei fra stempelet som "en generasjons talsmann". Han tenkte i hvert fall ikke på de skriblete sidene som en potensiell sang, husker Dylan, før han satte seg ned ved pianoet. "Like A Rolling Stone forandret alt", forklarte han i et intervju med Playboy. "Jeg mener, det var noe jeg selv kunne digge. Det er veldig slitsomt å høre andre fortelle deg hvor mye de liker deg hvis du selv ikke liker deg."
På det tidspunktet hadde Dylan allerede oppdaget elektrisitet - den første siden av Bringing It All Back Homesom ble utgitt i mars 1965, hadde den tidligere folkieen fått støtte av et fullt rockeband. Men i juni samme år, under innspillingen i Columbia Records' studio i New York - og etter å ha avbrutt en tidlig valsetaktsversjon - satte sangeren folkrock-scenens mesterverk og signaturmelodi på flaske.
Dylans tidlige genialitet kommer tydelig frem i en skarp lyrikk som tilsynelatende er rettet mot en samfunnets skjønnhet som har det vanskelig. Men det er vanskelig å forestille seg hvordan Like A Rolling Stone kunne ha hørtes ut uten Al Kooper: den 21 år gamle session-gitaristen som lurte seg inn på orgelkrakken i studioet til tross for at han knapt spilte på instrumentet. "Jeg går inn i båsen etterpå, og de begynner å spille den", forteller han til nettstedet Strange Brew. "Og etter det andre verset lener Dylan seg bort til [produsent] Tom Wilson og sier: 'Kan du skru opp lyden på orgelet?'" Columbia var bekymret for den seks minutter lange og rockende lyden, og valgte å legge den på hylla Like A Rolling Stone. Men etter at plateselskapets utgivelseskoordinator Shaun Considine hadde smuglet et acetat inn på klubbscenen i New York, tvang DJ-ene frem en lansering av låten som singel 20. juli, noe som sendte den opp på andreplass i USA og inn i historiebøkene.

Like A Rolling Stone er en av historiens mest coverede sanger, med versjoner av Jimi Hendrix, Green Day, Cat Power - og selvfølgelig The Rolling Stones

MOTSATT Innstikk: Omslaget til albumet Like A Rolling Stone singel, med Gates of Eden som b-side

Makt til folket  Dylan og "Judas!"-hendelsen

Ikke alle var tilhengere av Like A Rolling Stone. Som hørt på The Bootleg Series Vol. 4under en konsert i Manchesters Free Trade Hall i mai '66, ropte en folk-purist som var rasende på Dylans kontroversielle nye elektriske sound "Judas!" mot scenen - bare for at singer-songwriteren skulle svare med å be bandet sitt om å spille sangen "fucking loud".

ALT ER OVER NÅ, BABY BLUE

50.  Forlater rampelyset
58.  Ingen retning hjem
66.  Hurricane

GRENSELYSET

En motorsykkelulykke, en lang, høylytt stillhet og et comeback på egne premisser

en 29. juli 1966 om morgenen, på en svingete vei i Woodstock i New York, mistet Bob Dylan kontrollen over sin Triumph T100-motorsykkel.
Til tross for de mange bøkene som er skrevet om Dylan - for ikke å snakke om hans egne memoarer - er detaljene om hva som faktisk skjedde den dagen uklare, og ofte motstridende. Motorsykkelen snurret ut på en oljeflekk. Han fikk solen i øynene. Han ble kastet av sykkelen. Han bare veltet. Han brakk ryggen og fikk en alvorlig hjernerystelse. Han hadde bare noen skrammer og blåmerker.
Var hele historien en overdrivelse? Eller til og med oppspinn?
Det som det er bred enighet om, er at Dylan hadde forlatt hjemmet til manageren sin, Albert Grossman, med kona Sara i en bil bak ham. Etter at han hadde falt av sykkelen, kjørte hun ham tilbake til Grossmans hus, der Grossmans egen kone husket at Dylan "stønnet og stønnet", selv om hun ikke så noen tegn til skader. Dylan ble kjørt til Middletown, en time unna, for å oppsøke en lege han kjente og stolte på, dr. Ed Thaler. I et intervju med The Associated Presssier Thalers kone at Dylan var "veldig opprørt, men han ville ikke dra til sykehuset. Så vi sa: 'Du kan bli her'" (Dylan skulle senere fortelle at han først tilbrakte "en uke på sykehuset").
Uansett ble Dylan boende hos familien Thaler i seks uker, bodde "på loftet, med et vindu som vendte ut", spiste middag med familien hver kveld og hadde venner på besøk i helgene, deriblant poeten Allen Ginsberg og musikerne som snart skulle bli kjent som The Band (Robbie Robertson husket Dylan som "oppe hele natten og røykte en million sigaretter"). Fru Thaler beskrev Dylan som en fin gjest. Selv om hun en gang hevdet at han hadde brukket nakken, sa hun også at hun ikke kunne huske at han hadde vist noen tegn på skader.
For en som er så berømt som Bob Dylan, skulle man tro at det ville ha vært umiddelbar og omfattende pressedekning rundt alt dette. Eller i det minste en politirapport som beskriver krasjet.  Det var det ikke. Fire dager etter ulykken, Hadde New York Times et enkelt avsnitt under den lite oppsiktsvekkende overskriften "Dylan skadet i sykkelulykke". Den rapporterte at sangeren for øyeblikket var "under legetilsyn"
Dylans venn, journalisten Al Aronowitz, var en av de første som snakket med sangeren etter ulykken, og han stilte seg tvilende til at Dylan hadde sagt at han hadde sett "hele livet sitt passere revy" I David Daltons Who is That Man?sier Aronowitz

NEDERST Dylan fotografert av Daniel Kramer for omslaget til Highway 61 Revisited, 1965

"Jeg fikk følelsen av at han ville at jeg skulle gå rundt og fortelle historien like dramatisk som jeg hadde hørt den fra ham. Han overlevde med så vidt en skramme, men jeg tror han likte at ulykken hadde fått så hårreisende proporsjoner i folks fantasi, at folk kom med bisarre spekulasjoner om hans fysiske og mentale tilstand, historier som om Elvis og James Dean."
I sine memoarer Krøniker: Volume Onefortalte Dylan: "Jeg hadde vært i en motorsykkelulykke, og jeg hadde blitt skadet, men jeg ble frisk igjen." Men han innrømmet at "sannheten var at jeg ønsket å komme meg ut av rotteracet"
Uansett hva som skjedde den morgenen, endret det Dylans kurs dramatisk for resten av tiåret. Det kan til og med ha reddet livet hans.
Sommeren 1966 hadde han gått fra å være Greenwich Village-folksanger til å bli "sin generasjons stemme". Han hadde blitt elektrisk og en internasjonal rockestjerne. Han spilte for første gang på berømte steder som Carnegie Hall, L'Olympia og Hollywood Bowl. Han turnerte i Nord-Amerika, Storbritannia, Europa og Australia. Selv om de fleste konsertene var vellykkede, var det fortsatt noen fans som buet av ham fordi han hadde forrådt sine folkloristiske røtter. Han var utslitt av det hele, og etter sigende ble han avhengig av amfetamin (Dylan fortalte Rolling Stone"Det kreves mye medisin for å holde dette tempoet oppe. En konsertturné som dette har nesten tatt livet av meg").
Som det fremgår av datidens sparringkamper med pressen, ble Dylan rystet av den konstante oppmerksomheten og kritikken. Selv livet hjemme i Woodstock, der han var nygift og hadde fått barn, var blitt "et mareritt", med overivrige fans som dukket opp hjemme hos ham og ville ha bilder, penger eller et øyeblikk av hans tid.
Som han skrev i sine memoarer: "Alt var galt, verden var absurd."
Alle gjenværende turnédatoer for 1966 ble avlyst (han skulle ikke turnere igjen før i 1974). Da en skribent fra New York Daily News intervjuet ham, sa han at han tilbrakte tid sammen med venner, "fordypet seg i bøker av folk du aldri har hørt om, og tenkte på hvor jeg er på vei, og hvorfor jeg flykter, og om jeg er for forvirret, og hva jeg vet, og hva jeg gir og hva jeg tar."
Mellom rekonvalesensen og slike grublerier skulle det gå halvannet år - desember 1967 - før han ga ut sitt neste album. På 60-tallet, da artister fra The Beatles til The Rolling Stones aldri lot det gå mer enn et par måneder uten å gi ut en ny singel eller et nytt album, var dette en evighet. Selv om det kanskje var for å komme seg, var Dylan i praksis den første rockeartisten som vendte ryggen til album-turné-album-syklusen for å skape etter sin egen timeplan.
Og selv om han var fraværende fra scenen, var Dylan kreativt i fyr og flamme. Han skrev og spilte inn sanger på spolebånd hjemme i sitt "Red Room" og i et stort rosa hus i Saugertes i New York, som tilhørte vennene Rick Danko, Richard Manuel, Robbie Robertson, Garth Hudson og Levon Helm. Sammen malte The Band (Dylan, som også hadde begynt med billedkunst etter ulykken, malte omslaget til det klassiske debutalbumet deres), Music from Big Pink).
Nesten et tiår senere ble de produktive hjemmelagde opptakene, kalt The Basement Tapes(og igjen, med alle 138 låtene, i et omfattende bokssett i 2014). Det var lyden av en artist som bare koste seg mens han covret obskure folk- og blueslåter og jobbet med nye originaler. I løpet av denne perioden skrev Dylan også

ØVERST Dylan, i midten, på scenen i Carnegie Hall i New York sammen med Rick Danko, til venstre, og Robbie Robertson fra The Band - Dylans første offentlige opptreden etter motorsykkelulykken i 1966
MIDT "Dylan talks to NME" - nyhetssider fra en utgave av New Musical Express
HØYRE bob og kona Sara forlater Heathrow flyplass i London i 1969

"Jeg hadde blitt skadet, men jeg kom meg. Sannheten var at jeg ønsket å komme meg ut av rotteracet."

OVER Fra toppen: Dylan på Mayfair Hotel i London under verdensturnéen i 1966; Dylan under konserten Bringing It All Back Home innspillingsøkter rundt 1965

den søte melodiske Too Much of Nothing for Peter, Paul & Mary. Og i 1968 fikk han besøk av sin venn George Harrison, der de to sammen skrev I'd Have You Anytimeet høydepunkt på Harrisons All Things Must Pass.
I stedet for å gi ut musikken han laget med The Band på den tiden, valgte Dylan på mystisk vis å vende tilbake til Columbia Studios i Nashville, der han hadde laget Blonde on Blonde. Hvis den platen var en kollisjon mellom hans mer utadvendte rockeimpulser og byens A-lag av studioarbeidere, var hans to neste, 1967s John Wesley Harding fra 1967 og 1969s Nashville Skylinefra 1969, viste en mer åpen omfavnelse av Music Citys avslappede country-western-stil.
John Wesley Harding var han tilbake i akustisk gitar- og munnspill-sele, og utforsket cowboymytologi og religiøse temaer. Det solide settet med låter inneholdt én klassiker, All Along the Watchtower (Jimi Hendrix skulle snart elektrifisere den og gjøre den til sin egen). I mellomtiden, Nashville Skyline's enkle, romantiske ballader som Lay, Lady, Lay (Dylans siste hitsingle på 60-tallet) og Tonight I'll Be Staying Here with You var så tradisjonelle i stilen at de kunne ha kommet fra Hank Williams' penn.
For å synge dem tok Dylan i bruk en ny stemme. Glatt og blåsende, langt fra det hånlige fra hans tidligere album. Det virket nesten som en annen sanger. Dylan tilskrev den klangfulle stilen at han hadde sluttet med nikotinen. "Slutt å røyke sigaretter, og du vil kunne synge som [operasangeren] Caruso", sa han til Rolling Stone i 1969.
Sammen med lydforandringen kom et mer dempet image. Krøllkransen hans ble klippet av. Han fikk skjegg og bart. De mørke solbrillene ble byttet ut med stålinnfatning, og de stilige prikkete skjortene ble byttet ut med enkle, hvite button-downs. Han så mindre ut som en vill kvikksølvrockestjerne og mer som en seriøs akademiker.
Dylans stemme forlot Nashville-fasen og vendte tilbake til sin mer velkjente nasale klang på Self-Portrait og New Morning (begge 1970). På sistnevnte plate samarbeidet han på nytt med keyboardisten og produsenten Al Kooper, noe som brakte en velkommen elektrisk funkiness tilbake til lydbildet hans. Den inneholdt også Dylans selvsikre, gospelfargede pianospill på Sign on the Window og Father of Night.
Mot slutten av 1970, fire år etter motorsykkelulykken, var Dylan tilbake,

"Slutt å røyke sigaretter, så kan du synge som Caruso."

OVER Fra toppen: John Wesley Harding Nashville Skyline, Selvportrett og Ny morgen

OVER Med klokken fra venstre: Ringo Starr fra The Beatles ser på Dylan på Isle of Wight-festivalen i august 1969; kunstverket på innsiden av LP-platen Self-Portrait; baksiden av omslaget til New Morning

Over Dylan gjør opptak Selvportrett i Nashville med Charlie Daniels på gitar, 1969
Til høyre Dylan sammen med vennen og samarbeidspartneren Johnny Cash

Med sine gåter og selvmotsigelser bidro ulykken til Dylans mystikk

Dylan hadde gitt ut fire album - John Wesley Harding, Nashville Skyline, Selvportrett og Ny morgen. Uten noe åpenlyst politisk materiale hadde han unngått byrden med å være "sin generasjons stemme". Interessant nok kom det første albumet bare noen måneder etter de psykedeliske landemerkene The Beatles' Sgt. Peppers Lonely Hearts Club Band og The Rolling Stones' Their Satanic Majesties Request. Det var som om Dylan viste veien videre fra det barokke overdrevet i den lyden.
Faktisk var "White Album" og Beggar's Banquet fulgte Beatles og Stones etter ham og gikk tilbake til det grunnleggende. Dylans Nashville-album åpnet også slusene for andre artister til å spille inn i Music City, blant dem The Byrds, Linda Ronstadt, Leonard Cohen, Joan Baez og Eric Anderson. I denne perioden fant han også tid til å redigere den D.A. Pennebaker-filmede dokumentarfilmen Eat The Document og gi ut en poesibok, Tarantula.
Uansett om motorsykkelulykken var alvorlig eller ikke, satte den en sårt tiltrengt pause i Dylans rakettferd, og ga ham frihet og nesten et helt tiår til å nyte familielivet, samtidig som han utforsket nye musikalske ideer og samarbeidsprosjekter. Med sine gåter og selvmotsigelser bidro ulykken i seg selv til å gjøre ham stadig mer mystisk. Det hele virket som om han hadde trådt inn i en strofe fra Like A Rolling Stone:
"Når du ikke har noe, har du ikke noe å tape/Du er usynlig nå, du har ingen hemmeligheter å skjule ..."

Nashville

SKYLINE

Samtidig som 60-tallet tok en mørk vending, lagde Dylan sitt mest lykksalige album til dags dato. Med en myk, røykfri stemme gjorde Dylan country kult og satte liv i hitlistene

nden Bob Dylans niende studioalbum, Nashville Skyline fra 1969 Nashville Skylinevar 60-tallet i ferd med å ta en ny vending. Etter drapene på borgerrettslederen Martin Luther King Jr. og senator Robert Kennedy, opptøyer i gatene og opptrappingen av Vietnamkrigen var det større etterspørsel etter protestsanger enn noensinne.
Midt i alt dette kaoset var det imidlertid en typisk trassig Dylan som kom tilbake med sitt mest salige album til dags dato. Etter å ha flørtet med countrymusikken i noen år, omfavnet Dylan innflytelsen fra Hank Williams, Jerry Lee Lewis og Elvis Presley fullt ut på Nashville Skyline. Med et selvsikkert hakeslepp på omslaget virket Dylan milevis unna tiårets problemer.
Mens et mindretall av kritikerne kritiserte Dylan for å snu ryggen til bevegelsen da den trengte ham som mest, ble albumet generelt positivt mottatt av pressen og ble en braksuksess blant fansen, som nådde tredjeplass i USA og ga Dylan hans fjerde nummer 1-album i Storbritannia.
I tillegg til mer grunnleggende lyriske temaer, enkle låtstrukturer og et sjarmerende uttrykk, introduserte det også fansen for en helt ny sangstil. Lay, Lady, Lay - en ballade skrevet for filmen Midnight Cowboy - viste frem hans nye stemme, i tillegg til hans smidige croon på albumets åpningslåt Girl from the North Countryen ballade med Jonny Cash.
Utgitt i april 1969, Nashville Skyline var Dylan i en ettertenksom fase etter å ha "gått elektrisk". Etter en motorsykkelulykke i delstaten New York, ikke langt fra det fremtidige stedet for Woodstock-festivalen i 1966, benyttet Dylan anledningen til å finne tilbake til familielivet, og musikken hans ble mer personlig.
Etter å ha antydet et countryskifte med 1967s John Wesley Hardingi 1967, tok Dylan skrittet fullt ut med Nashville Skylineog rekrutterte de beste musikerne byen kunne tilby til innspillingen. Med Charlie McCoy på gitar, Kenneth Buttrey på trommer, Charlie Daniels på bass og pedal steel-mesteren Pete Drake lyktes Dylan i å skape et fargerikt, fullbands lydbilde. Dylan fortalte Rolling Stone: "Jeg spiller, og alle de andre fyller på en måte ut bak."
På sin egen måte, Nashville Skyline et revolusjonerende album. Med sin totalt uironiske tilnærming til countrymusikken sparket Dylan inn døren for den gryende americana-bevegelsen som skulle følge etter.
Michael Gray skrev i Bob Dylan Encyclopedia: "Countrymusikken var foraktet, bondeknølmusikk da Dylan tok den opp. Folk var delt inn i de hippe og de ikke-hippe."
Dylan ønsket selvsagt ikke å være countrymusikkens leder, like lite som han ønsket å være plakatgutt for protestsangbevegelsen i begynnelsen av tiåret.
"Ikke bare ville jeg ikke ha det, men jeg trengte det heller ikke", sa Dylan til Sunday Telegraph i 2004. "Jeg kunne heller ikke forstå det. Ingen av oss liker å bli definert av hva andre mennesker tenker om oss. Jeg var ikke toastmasteren i noen generasjon, og den forestillingen måtte rykkes opp med roten."
Nashville Skyline produserte tre hitlåter, hvorav den største var Lay, Lady, Laysom nådde Dylans nest beste plassering noensinne på Billboard-listen med en 7. plass.
Dylan hadde nok en gang bevist at det å gjøre sin egen greie og ignorere det som var forventet, var den eneste måten å tilnærme seg musikken og livet på.
Enten han ville det eller ikke, var Dylan en mektig kulturell kraft - og mer relevant enn noensinne.

RETNING

Dylan hadde gjort sitt beste for å få fart på karrieren, men 1970s nådde han sitt kommersielle og kreative høydepunkt - midt i kaoset

Ord Owen Williams

id begynnelsen av 1970-tallet var Bob Dylan på flukt fra det monsteret han hadde skapt: seg selv. Han hadde oppnådd en suksess som overgikk hans villeste drømmer i løpet av det tiåret som hadde gått siden han slengte gitaren over ryggen og forlot hjemmet sitt i Hibbing i Minnesota "som Columbus på vei ut i det øde Atlanterhavet". Men han var blitt dypt ukomfortabel med sin status som en generasjons stemme og et ikon for 1960-tallets motkultur. Allerede på Newport Folk Festival i 1964 hadde Ronnie Gilbert fra The Weavers introdusert Dylan med ordene "Her er han, ta ham, du kjenner ham, han er din." I et tilbakeblikk på sine memoarer fra 2004 Chronicles: Volume Onefra 2004, var Dylan fortsatt forbløffet. "For en sprø ting å si", undret han seg. "Til helvete med det. Så vidt jeg visste, tilhørte jeg ikke noen." Motorsykkelulykken ga ham en perfekt unnskyldning for å trekke seg tilbake og omgruppere seg.
Likevel var det ikke mangel på Dylan-materiale på slutten av 60-tallet og begynnelsen av 70-tallet, selv om det virket som om han bevisst forsøkte å kvitte seg med sitt tidligere publikum. 1969's Nashville Skyline fra 1969 ble etterfulgt av det forvirrende dobbeltalbumet Self Portrait som, skal man tro Dylan selv, var satt sammen av alt mulig han kunne feie opp fra studiogulvet; en skranglebag av coverversjoner og livekutt av gamle låter med bare to nye komposisjoner. De siste årene har Self Portraithar fått et bedre rykte, men fans og kritikere har måttet jobbe hardt for å elske den.
Self Portrait var imidlertid en rest, i stor grad spilt inn i 1969 under Nashville med Dylan som fortsatt brukte sin merkelige nye crooner-vokalstil. Så det var New Morningutgitt bare fire måneder etter Self Portraiti oktober 1970, som virkelig signaliserte en ny start. Selv om Dylan fortsatt leter etter ny inspirasjon, var den gamle stemmen tilbake.
New Morning var resultatet av et foreslått samarbeid med Archibald MacLeish, som Dylan beskrev som en av USAs tre Poets Laureate (sammen med Carl Sandburg og Robert Frost). Dylan sa ja til å bidra med sangene til et nytt stykke av MacLeish kalt Scratch - en musikalsk versjon av Faust-legenden, om en mann som inngår en pakt med djevelen. Det var et spennende prosjekt som førte Dylan ut av komfortsonen og inn i uvante arbeidsmetoder og samarbeid, men det fungerte ikke helt. Dylan var ikke overbevist om at han tilførte noe vesentlig til MacLeish' tunge filosofiske agenda, og MacLeish var bekymret for at sangene Dylan kom med, ikke var mørke nok. Så Dylan trakk seg, og tok med seg sangene han hadde skrevet så langt - Nattens far, Time Passes Slowly og New Morning selv - med ham. De ble ryggraden i et album som Dylan var fast bestemt på at "ikke ville ha noen spesifikk [kulturell] resonans", men som mange kritikere så på som en tilbakevending til formen.
Med det nye momentumet forsvant Dylan naturlig nok i tre år: en lengre pause enn selv sykkelulykken hadde ført til. Hjemmet lokket, en ny idyll i Woodstock, New York, sammen med Sara og deres fem barn. "[De] forandret livet mitt", skrev Dylan i Chronicles. "Utenom familien var det ingenting som virkelig interesserte meg, og jeg så alt gjennom andre briller." Han fortsatte imidlertid å pusle i studio, og de sporadiske øktene resulterte i det minste i singlene Watching the River Flow og George Jackson. Sistnevnte fikk mest oppmerksomhet som Dylans første protestsang siden midten av 60-tallet. Jackson var en Black Panther-leder som ble idømt en tidsubestemt fengselsstraff for et ran i 1961. Etter flere år med mislykkede prøveløslatelseshøringer og avslag på anker, ble han skutt fra et vakttårn under et fluktforsøk fra Soledad-fengselet i 1969. Mange radiostasjoner nektet å spille låten på grunn av dens kontroversielle politiske innhold. De som spilte den, måtte sensurere den på grunn av et banneord i tredje vers. Dylans biograf Anthony Scaduto mente at sangen delvis kunne ha vært en replikk til Joan Baez, som hadde kritisert Dylan for å ha forlatt sin aktivisme i To Bobby. Men mange hadde "spurt på trykk: 'Hva skjedde med den gamle ham?'" Skrev Dylan i Chronicles. "De kunne dra til helvete."
Neste gang han dukket opp i 1973, var i Durango i Mexico, under innspillingen av Sam Peckinpahs revisjonistiske westernfilm Pat Garrett og Billy the Kid. Dylan komponerte filmmusikken, etter forslag fra sin venn Kris Kristofferson, som spilte hovedrollen i filmen,

Ovenfor Med klokken, fra venstre: Dylan opptrer på Isle of Wight-festivalen i 1970; Bob med sine ikoniske solbriller; Sara og Bob i L.A.

Ovenfor Fra toppen: Dylan og Ronee Blakely i London, 1970; på settet med Kris Kristofferson; 1971's George Jackson singelen fra 1971 og Dylans soundtrack til Pat Garrett og Billy the Kid

men han hadde også fått en skuespillerrolle. Som med det mislykkede MacLeish-samarbeidet prøvde han seg frem i en ny kreativ retning for å se hva han kunne lære. Den notorisk vanskelige Peckinpah hevdet til å begynne med at han ikke visste hvem Dylan var og var skeptisk til inntrengeren, men han ga seg da Dylan spilte sangen som ble til Billyog fikk manusforfatteren Rudy Wurlitzer til å styrke Dylans rolle som den gåtefulle Alias. Opprinnelig var han bare et bakgrunnsmedlem i Billys gjeng, men etter hvert ble han en skribent for Lincoln County Bulletin som droppet trykkeriforkleet for å følge etter The Kid. Han deltar ikke så mye i handlingen, men han er ofte i utkanten og ser på. Meningen var at Alias skulle skrive Billys legende når Billy selv var død.
Dylan begynte å jobbe med låtene mens han fortsatt var i Mexico, og jammet med Kristoffersons band, men uten at det ga noe særlig resultat. De ferdige låtene ble satt sammen i California etter at innspillingen var avsluttet, med et annet sett musikere, deriblant felespilleren Byron Berline. Av de 24 sporene som ble spilt inn, var det bare 10 som kom med på det halvtimeslange soundtrackalbumet med melankolsk akustisk westernalia. Fire av disse var varierte utgaver av Billymen det mest iøynefallende var et tillegg i siste øyeblikk som skulle bli en uutslettelig klassiker og bringe Dylan tilbake på topp 20-listen: den ødeleggende Knockin' on Heaven's Doorsom spilles på lerretet mens Slim Pickens' karakter langsomt dør i sin kones armer (i noen utgaver av filmen er det en instrumental versjon, men vokalen er tilbake i nyere restaureringer); den er også omarbeidet til Final Theme. Den ga Dylan hans største hit på mange år, og han fremførte den hundrevis av ganger på konsert frem til han trakk den tilbake i 2003.
I mellomtiden var Dylans mangeårige kontrakt med Columbia Records i ferd med å løpe ut, og etter å ha avvist deres forsøk på å gi ham en ny kontrakt, forberedte Dylan seg på å hoppe over til det unge stjerneskuddet David Geffens nye plateselskap Asylum - for mindre penger enn Columbia tilbød ham. Columbias svar var en gretten utgivelse i november 1973 av et album med den enkle tittelen Dylanen samling av outtakes (alle coverversjoner) fra albumet New Morning sessions. Dylan var ikke imponert, men ignorerte i grunnen at det hadde skjedd. I januar 1974 var han allerede i gang med større ting, med et skikkelig nytt album, Planet Wavesog en stor turné.
Med seg på begge deler hadde han The Band, gruppen som tidligere var kjent som The Hawks, og som hadde vært med ham på de beryktede første elektriske konsertene på midten av 1960-tallet. Mer enn 30 konserter i 21 byer var booket. Billetter måtte søkes om per post, og det kom inn 5 millioner søknader på de 650 000 tilgjengelige plassene. Inntektene var 93 millioner dollar - rekord på den tiden. Og Planet Waves ble Dylans første album som nådde førsteplassen på Billboard-listen. Det hørtes stramt, melodisk og gledesfylt ut, og det var en Dylan som virket å ha fått ny energi. To av de elleve sporene var alternative opptak av Forever Youngen annen fremtidig klassiker. Dylan skrev den til sin eldste sønn, og den er med på albumet både som en mild vuggesang og - for ikke å

"Folk hadde spurt: 'Hva skjedde med ham? De kunne dra til helvete."

Ovenfor Fra venstre: Dylan på scenen på Konsert for Bangladesh, august 1971; Bob i fullt westernkostyme som Alias i Pat Garrett og Billy the Kid
mOTSATT Bob Dylan overværer en Ronee Blakley-konsert på Roxy i Los Angeles i 1977 - Ronee sang på singelen hans fra 1975, Hurricane

Nedenfor 1973's Knockin' on Heaven's Door single og 1974s Planet Waves

virke for sentimental - et høyere og mer rocka arrangement.
Dylan var tilbake, selv om det ikke gikk så bra på hjemmebane. Da turneen med The Band var over, flyttet Dylan til New York, mens Sara ble boende i deres hjem i Malibu. Paret var i ferd med å gli fra hverandre, og Dylan kanaliserte de rå følelsene sine inn i Blood on the Trackssom uten tvil er hans mesterverk, og som ofte omtales som det ultimate break-up-albumet. Albumet er vekselvis gripende, sint, vemodig, episk, rått og forferdelig (aldri mer enn på den rasende Idiot Wind), virket det enestående i det glimtet det ga av Dylans bearbeiding av så personlige omstendigheter på en så offentlig måte - selv om Dylan, sin vane tro, alltid har forsøkt å avfeie antydninger om at det er så selvbiografisk som det er.
Den endelige utgivelsen ble satt sammen av flere separate innspillinger i forskjellige studioer med forskjellige backingband. Til å være et så sammenhengende album er det overraskende hvor kaotisk innspillingen var, og det rapporteres om at studiomusikerne slet med å forstå eller oppnå det Dylan ønsket, mye takket være Dylans manglende evne til å kommunisere ideene sine (han tilskrev også sammenbruddet i forholdet til Sara delvis til at hun aldri skjønte hva han snakket om lenger). Han var fortsatt i utvikling som låtskriver, både musikalsk og lyrisk. Kanskje takket være filmerfaringen tok han nye grep om fortellingen, som i den filmiske Tangled Up in Bluesom pusler sammen historien i ikke-lineære flashbacks og flashforwards. Snart skulle han forsøke å skrive og regissere en egen spillefilm.
Blood on the Tracks var Dylans hittil mest solgte album. Han var mer populær enn noensinne (og tilbake på Columbia etter sin kortvarige Asylum-ferie). Utgivelsen av The Basement Tapes sommeren 1975 holdt momentumet oppe: et fascinerende øyeblikksbilde av Dylan og The Band som i all hovedsak spilte for moro skyld i avslappede, spredte studioøkter som hadde samlet støv siden 1967. Og etter bare ytterligere seks måneder kom Desiresom i ettertid fremstår som den tredje delen av trilogien som begynte med Planet Waves og fortsatte med Blod på sporene. Etter råskapen på sistnevnte er dette en dreining tilbake mot Billy the Kids mytiske westernlandskap, særlig på den folky Isismen den åpner med Dylans andre protestsang i dette tiåret, den åtte minutter lange Hurricane. Dylan var blitt opptatt av saken til den tidligere tungvektsbokseren Rubin Carter, som hadde sittet ni år i fengsel for et drap han ikke hadde begått (han ble til slutt frikjent og løslatt i 1985).
Hånd i hånd med Desire kom Rolling Thunder Revue, Dylans omreisende karneval av musikere og artister, blant andre Joan Baez, Roger McGuinn, Ronee Blakely, Ramblin' Jack Elliott og beatpoeten Alan Ginsberg. Joni Mitchell ble med på de siste datoene, og den siste konserten var en veldedighetskonsert til fordel for Rubin Carter, der også Roberta Flack og Robbie Robertson sluttet seg til selskapet. Dylan var ikke lenger med i The Band, men hadde med seg musikerne fra Desire med seg - fiolinisten Scarlet Rivera, bassisten Rob Stoner og trommeslageren Howie Wyeth - i tillegg til David Bowies gitarist Mick Ronson. I 1975 og 1976 gjennomførte selskapet til sammen nesten 60 konserter, og tanken var å spille på mindre spillesteder på avsidesliggende steder. Dylan forsøkte å få kontakt med publikum igjen, men han spilte ofte i en merkelig hvit ansiktssminke - han måtte holde seg selv på avstand på en eller annen måte. Og mens alt dette pågikk, fant Dylan på en eller annen måte tid til å lage Renaldo og Claraog endelig prøve seg som filmskaper, slik det ble antydet at planen hadde vært siden Mexico tre år tidligere. Skuespilleren og dramatikeren Sam Shepherd var en viktig samarbeidspartner, selv om det samskrevne manuset ofte ble ignorert til fordel for improvisasjon, og dramaet ble ispedd opptak fra revyen. I Martin Scorseses film om turneen og denne epoken, som ble lansert på Netflix i 2019, hevder Dylan at det er umulig å analysere eller forklare revyen, "fordi den ikke handlet om noe"
I 1978 fulgte en mer konvensjonell, ett år lang verdensturné med 114 konserter - av noen avfeid som "The Alimony Tour" - som tok Dylan til Europa, Nord-Amerika og Det fjerne Østen, inkludert Japan. Og et stopp i Santa Monica på våren resulterte i albumet Street Legal som, etter noen av hans sterkeste arbeider, føltes lite bemerkelsesverdig. Ingen av de ni låtene skulle bli stående, og salget gikk ned. Men han var i ferd med å overraske kritikerne sine nok en gang med en forvandling som ingen hadde forutsett, kanskje aller minst Dylan selv. Da solen gikk ned over hans keiserlige 1970-tall, presenterte Dylan Slow Train Comingdet første av tre album inspirert av hans konvertering til evangelisk kristendom. Han hadde aldri ønsket å være stemmen til en generasjon. Men nå var han tydeligvis en profet..

OPPOSITE Lut fugiatur aut atem facimpo reristr spitat vellut omniscita solorporum

Ovenfor Dylan og Baez på scenen, en plakat for Rolling Thunder-revyen og et skilt med ansiktet til Rubin Carter, "the Hurricane"

Nedenfor 1975's Blood on the Tracks og 1976s Desire

INGEN RETNING HJEM

En 14-disc-boks med liveopptak fra Rolling Thunder Revue ble utgitt i 2018 sammen med Scorseses film

KOM DET EN EDDERKOPP  Dylans prosa-poesibok Tarantula forvirret folk. Han hevdet at han ikke ville skrive den uansett..

Som Dylan senere forklarte det, spurte fans og journalister som var imponert over tekstene hans, ofte om han noen gang ville skrive en bok. Albert Grossman, Dylans beryktede manager på 1960-tallet, sa "Javisst!", og plutselig var det en kontrakt. "Han inngikk avtalen, og så måtte jeg skrive boken", fortalte Dylan i 2001. "Han gjorde ofte slike ting."
Dylan hadde lekt seg med stream-of-consciousness-prosapoesi før, i omslagsnotatene til Bringing It All Back Home og Highway 61 Revisited. Tarantula skulle bli mer av det samme: en omflakkende samling av historier og tekster og grublerier og nonsens stilistisk inspirert av "beats" som Jack Kerouac, William Burroughs og Allen Ginsberg, så vel som tidligere eksperimentelle forfattere som Samuel Beckett og Arthur Rimbaud: alle Dylans litterære helter. Stemmen hans hadde blitt hyllet som unik på plate, men virket avledet på papiret.
Tarantula var planlagt utgitt på midten av 60-tallet, men ble aldri realisert. Den ble imidlertid piratkopiert i stor stil, noe som førte til at Dylan bestemte seg for at han like godt kunne gi den ut offisielt. I 1971 kom den endelig ut i bokhandlene. Samtidens kritikere var ikke imponert. "Kjøp albumene hans", var dommen i The New York Times.

Dylans kanskje største protestsang, Dylans rasende oppfordring til å løslate en urettmessig dømt bokser, viste at musikk kan flytte fjell

å midten av 70-tallet var Bob Dylan protestsangens ubestridte mester.
Sangeren og låtskriveren hadde tidligere rast mot Østens og Vestens atomvåpenstrid (på albumet Masters of War fra 1963) Masters of War) og rasisme (på Masters of War fra 1964 The Lonesome Death of Hattie Carrollsom handler om drapet på en afroamerikansk barpike og den hvite morderens milde dom).
Nå, i 1975, er Hurricane fra 1975, hans hittil mest sviende sosiopolitiske bredside, som tok for seg en urettferdighet som sendte bølger over hele USA. Rubin "Hurricane" Carter hadde vært en populær mellomvektsbokser på begynnelsen av 60-tallet. Men han skulle bli beryktet for hendelsene den 17. juni 1966, da to menn døde under en skyteepisode på Lafayette Bar and Grill i Paterson i New Jersey. Klokken 03.00 den natten stanset politiet Carters leiebil - med vennen John Artis ved rattet - og til tross for en uoversiktlig rettssak preget av motstridende vitneforklaringer, ble begge mennene dømt for overlagt drap.
Å få Hurricane var tydeligvis viktig for Dylan; den vanligvis så produktive låtskriveren satte ikke pennen på papiret før han hadde møtt Carter i Rahway State Prison og rådført seg med de mange tilhengerne som mente at bokseren var uskyldig. "Han var bare fylt av alle disse følelsene", skrev biografen Clinton Heylin i Bob Dylan: Behind the Shades Revisited. "Han klarte ikke å ta det første skrittet."
Da sangen endelig kom i gang, utfoldet den seg som et avisutklipp, der Dylan slo på en akustisk gitar mens han åpenhjertig fortalte om drapssaken, med ekte navn og det hele ("Enter Patty Valentine from the upper hall/She sees the bartender in a pool of blood/Cries out, 'My God, they've killed them all'"). Carter, på sin side, beskrives spissformulert som "mannen myndighetene kom for å klandre/For noe han aldri hadde gjort".
De fleste protestsanger er impotente skrik ut i intet, og de når aldri sine mål. Hurricane var annerledes, og da den ble utgitt i november 1975, fikk saken større oppmerksomhet i offentligheten, noe som førte til at flere støttet Carter - og kanskje fikk myndighetene til å revurdere en dom som den føderale dommeren H. Lee Sarokin til slutt avgjorde var "basert på rasisme snarere enn fornuft og fortielse snarere enn avsløring". Bokseren gikk fri i 1985 - og ble administrerende direktør i Association In Defence of the Wrongly Convicted (AIDWYC).

Av frykt for søksmål fra de involverte i saken, fikk Columbia Records Dylan til å spille inn Hurricane med endret tekst i oktober 1975

Nedenfor Rubin "Hurricane" Carter i 1965
Motsatt side Dylan opptrer på en Rolling Thunder Review-konsert til inntekt for Carters juridiske forsvar i Madison Square Garden, New York, desember 1975

Bilder Alamy, Getty Images

Orkan i Hollywood  Hvordan Carters sak nådde det store lerretet

Et kvart århundre etter Dylans sang, fikk Carter et nytt møte med populærkulturen da han i 1999 utga Hurricane i 1999, der Denzel Washington spilte den fengslede bokseren. Stjernen tok rollen på alvor - han jobbet med en boksetrener i et år - og fikk en Golden Globe-pris og en Oscar-nominasjon for sin prestasjon. Carter virket i mellomtiden fornøyd med valget av hovedrolleinnehaver: "Jeg visste ikke at jeg så så bra ut ..."

BorN Igjen

70.  Fra Judas til Jesus
76.  Veien til forløsning
82.  Tidene de er 			A-Changin' (Again)
88.  Minstrel Of The  		Nye årtusen

FRA JUDAS

til Jesus

På slutten av 1970sgikk en gjenfødt Dylan fra poet til predikant, noe som fremmedgjorde selv hans mest innbitte tilhengere

n 7. mai 1980 gikk Bob Dylan på scenen i Hartford, Connecticut, og hilste publikum med å si: "Man hører ikke så mye om Gud i disse dager. Vel, vi skal snakke om Ham hele kvelden!"
Det var merkelig nok å høre Dylan snakke i det hele tatt. Han hadde aldri vært en av dem som spøkte mellom låtene. Men her hørtes han ut som en TV-evangelist, med dogmer og formaninger. På en annen konsert, i Tempe, AZ, da noen fans ropte etter gamle hits Like A Rolling Stone og Positively 4th Streetskjelte Dylan dem ut og sa at hvis de "ville ha rock 'n' roll", burde de "gå og se KISS" Da kunne de "rocke 'n' roll hele veien ned til gropen"
Denne konsertserien, som ble kalt Bob Dylans Gospel Tour, var kjernen i en bemerkelsesverdig periode på fire år og tre album, da han omfavnet fundamentalistisk kristendom, aksepterte Jesus Kristus som sin frelser og på en eller annen måte omsatte den merkelige venstresvingen til et av tiårets sterkeste album.
Selv om det hele var forvirrende for kritikere og fans, var det tegn som ledet opp til hans omvendelse. Eller i det minste tegn på at han alltid hadde vært søkende.
Dylan vokste opp som jøde. Da han var barn, innprentet faren en streng moralkodeks i ham. Da Bob var tolv år gammel, ble han sendt til en rabbiner for å forberede seg til sin bar mitzva. Som ung musiker var også Dylans syn på inspirasjon preget av mystikk. Han så på seg selv som en kanal. I 1963 fortalte han Syng ut!: "Sangene er der. De eksisterer helt av seg selv og venter bare på at noen skal skrive dem ned. Jeg bare skriver dem ned på papiret. Hvis ikke jeg gjorde det, ville noen andre gjøre det." Det var også en slags moralsk inderlighet som gjennomsyret det årets gjennombruddsalbum, The Freewheelin' Bob Dylan, spesielt på A Hard Rain's a-Gonna Fall og Down The Highway.
I et intervju med Chicago Daily News i 1965 hevdet han at han ikke "hadde noen religion eller filosofi", og at han ikke "likte at noen skulle fortelle meg hva jeg skulle tro og hvordan jeg skulle leve" Men i neste åndedrag lovpriste han den eldgamle kinesiske spådomsteksten I Chingog sa: "Det er det eneste som er utrolig sant." Året etter, i en Playboy sa Dylan i et Playboy-intervju året etter at han allerede hadde oppnådd alt han hadde satt seg fore innen musikken, og at det eneste han så frem til var "frelsen".
På albumet fra 1967, etter motorsykkelulykken, John Wesley Hardingutforsket han åndelig søken og bibelske temaer på over halvparten av sangene, deriblant I Dreamed I Saw St, All Along the Watchtower og Balladen om Frankie Lee og Judas Priest.
Innen populærmusikken var Dylan ikke alene om å utforske det guddommelige og blande det hellige og det profane. Hank Williams sang gammeldags religion som Luke The Drifter. Jerry Lee Lewis og Little Richard ga begge ut en rekke gospelalbum. Det samme gjorde Elvis Presley og B.B. King. Og Dylans venn George Harrison innledet 1970-tallet med den første gudsbevisste nummer én-singelen noensinne, My Sweet Lord.
Spol frem til 1978. Dylan var ute på turné, og på et personlig lavmål. Ekteskapet hadde tatt slutt, og kona Sara hadde fått foreldreretten til hans fem barn. Filmen hans Renaldo og Clara var blitt en fiasko. Elvis, en av hans helter, var død. Stadionkonsertene han spilte, føltes tomme og oppskriftsmessige.
Samtidig var tre av bandmedlemmene hans troende kristne - T Bone Burnett, Steven Soles og David Mansfield - og det samme var Dylans nye kjæreste Mary Alice Artes (i Precious Angelhyllet Dylan henne som "den som viste meg at jeg var forblindet"). Burnett sa til Dylan-biografen Howard Sounes: "Det var en åndelig bevegelse i gang i musikken på den tiden." Hver kveld på turnébussen diskuterte Burnett og bandkameratene religion og åndelighet med sjefen sin.
På en konsert i San Diego, da Dylan "ikke følte seg så bra", kastet en fan et sølvkorsanheng opp på scenen. "Jeg plukket

Dylan skjelte ut publikum og sa at hvis de "ville ha rock 'n' roll", burde de "gå og se KISS"

Ovenfor Med klokken fra øverst til venstre: Dylan på scenen på Fox Warfield Theatre i San Francisco i 1979; Dylans liveband på Shot of Love Tour på Loreley friluftsteater i St. Goarshausen, Tyskland, 1981; 1980-tallet Reddetbob på Grammy Awards-etterfesten i Beverly Hills, California i 1980; på en innspilling av Saturday Night Live i New York

korset og puttet det i lommen", sa Dylan i Behind Behind The Shades. "Jeg tok det med meg til neste by. Jeg følte meg enda verre enn jeg hadde følt meg i San Diego. Jeg sa: 'Vel, jeg trenger noe i kveld som jeg ikke har hatt før' Jeg kikket i lommen, og der lå dette korset."
Han begynte å gå med det, og noen dager senere fikk han det han kalte "en visjon og en følelse", på et hotellrom i Tucson. Som han fortalte til L.A. Times: "Det var et nærvær i rommet som ikke kunne ha vært noen andre enn Jesus. Jesus la hånden sin på meg... Jeg kjente at hele kroppen min skalv."
Deretter ble Dylan med kjæresten til Vineyard Fellowship, en evangelisk menighet i L.A., og i løpet av de neste månedene begynte de å gå på bibeltimer sammen. I 1979 ble han døpt i Stillehavet. I 1980 fortalte Dylan Robert Hilburn "Jeg hadde virkelig en gjenfødelsesopplevelse, hvis du vil kalle det det ..."
Dylans jødiske venner og familie var forundret, selv om noen få innrømmet at omvendelsen gjorde ham varmere og mer kjærlig. Noen musikervenner tvilte på oppriktigheten hans. Ronnie Hawkins sa til ham: "Etter dette kommer du til å bli ateist og selge til alle de som ikke tror på noe som helst." Keith Richards kalte ham "profeten av profitt". Eric Clapton var mer filosofisk: "Bob går gjennom forandringer. Noen ganger drikker han mye, andre ganger ikke. Noen ganger bruker han dop, andre ganger ikke. Han kan forsvinne med en bil full av meksikanere. Ingen fase er den endelige."
Uansett hva som var motivasjonen hans, var det Dylans blomstrende tro som vekket hans muse. Slow Train, Do Right to Me Baby (Do Unto Others), When You Gonna Wake Up - de nye sangene som strømmet ut, fanget både hans glede over å være frelst og - Dylan er Dylan - også en slags sviende voldsomhet som minner om hans tidligere protestsanger som Masters of War. Det var himmel og helvete, sett gjennom den nyomvendtes briller.
Dylan spilte inn materialet i Muscle Shoals' FAME-studio, med Jerry Wexler som produsent og Dire Straits' Mark Knopfler i spissen for bandet (Dylan erkjente den musikalske innflytelsen han hadde hatt på Knopfler, og sa til Wexler: "Mark gjør meg bedre enn noen annen"). Med sine funky grooves som rullet bak Dylans misjonering, ble 1979s Slow Train Coming hans best klingende album siden Blood on the Tracks. Ikke overraskende ble det av noen avfeid som et svik verre enn hans overgang til elektrisk musikk. Men kontroversen, pluss en usannsynlig hitsingel i Gotta Serve Somebodyførte platen til platinasalg og en tredjeplass på Billboards albumliste.
Hvor Slow Train Coming var brennende av gammeltestamentlig lidenskap, var oppfølgeren, 1980s Saved føltes repetitiv og full av plattheter. På Pressing Onsang han: "I'm pressing on to the higher calling of the Lord" Faktisk føles hele platen som om Dylan resirkulerer varianter av den omvendte synderens replikk - "I was blind but now I see." Og hvor langt kan man egentlig dra det, selv om man er en genial låtskriver?
Svaret, på 1981s Shot of Lovefra 1981, var ikke mye lenger. Property of Jesusskrevet i tredjeperson, antydet at Dylan var på vei bort fra å bli stemplet som lett identifiserbar konvertitt, mens Lenny Bruce var en sekulær melodi om drosjeturen med motkulturkomikeren. Platens siste sang - og det siste utsagnet i Dylans gjenfødt-trilogi - gjorde hele den merkelige omveien verdt det. Every Grain of Sand oppsummerte karrieren så langt og søken etter frelse på en måte som balanserte det poetiske og det forkynnende på en skånsom måte - "I am hanging in the balance of the reality of man/Like every sparrow falling, like every grain of sand."
I 1982 begynte gamle hits å snike seg inn igjen i livesettene hans. Og i 1983 kom Infidels - et annet samarbeid med Mark Knopfler - vendte han tilbake til sekulær låtskriving, og utforsket bluesen og historien om Blind Willie McTell. Han hadde tatt til seg sin gjenfødte erfaring, brukt den som et rammeverk for å lage kunst og, som han sa det, "se på ting fra forskjellige sider for å få et annet perspektiv" Det var på tide å gå videre.
Som han fortalte Rolling Stone: "Av og til må man ha loven på plass, slik at man vet hva som er loven. Så kan du gjøre hva du vil med den."

Over Dylans hus under oppføring i Malibu, California; 1979s Slow Train Coming

Over Det siste bidraget i Dylans gjenfødte trilogi, 1981s Shot of Lovefra 1981, og hans tilbakevending til sekulær musikk, Infidels fra 1983 Infidels

Nedenfor Dylan og bandet hans opptrer live i 1980

"Jeg hadde virkelig en opplevelse av å bli født på ny, om du vil kalle det det..."

Veien til

Forløsning

Hvordan Bob Dylan overlevde sitt mest utfordrende tiår

Ord Rob Hughes

80-tallet var ganske ubarmhjertig for mange av rockens største ikoner - McCartney, Stones, Bowie og Neil Young inkludert. Men Bob Dylan så ut til å ha det verst av alle. Han skrev i Chronicles: Volume Onefortalte Dylan at han gjorde opp status over seg selv en gang i slutten av 1987. Hans egne sanger, sa han, var som fremmede. Han klarte ikke å finne de musikalske instinktene som hadde tjent ham så godt opp gjennom årene, og han følte seg "ferdig, et tomt, utbrent vrak. For mye statisk støy i hodet mitt ..."
Dylan skulle snart sette i gang en kreativ nullstilling, og han trakk seg selv tilbake fra avgrunnen for å avslutte tiåret på et høyt nivå. Men den brutale selvvurderingen hans var absolutt ikke grunnløs. Selv hardbarkede Dylanologer har vanskelig for å akseptere mye av det han skrev på 80-tallet.
Tiåret begynte lovende nok. I februar 1980 fikk Dylan en Grammy for Gotta Serve Somebodysangen som hadde brakt ham tilbake på Billboard Top 30 for første gang på seks år. I løpet av våren kom imidlertid Savedhans andre gospelalbum etter storselgeren Slow Train Comingstoppet fremdriften hans. Salget var relativt dårlig, og kritikerne var splittet. Hvis Dylan etter konverteringen virkelig var kommet for å bli - han hadde tatt avstand fra sitt tidligere jeg og var full av religiøs inderlighet - måtte sangene, ble det hevdet, bære mer enn bare prekener.
Håpet kom, i hvert fall delvis, med det påfølgende årets Shot of Love. Dylan virket til tider revitalisert, og engasjerte Little Richards gamle produsent, Bumps Blackwell, til å overvåke den raslende sørstatsbluesen i tittelsporet. Trostematikken var fortsatt fremtredende, men albumet var mindre forkynnende, med mer sekulære sanger som motvekt. Det utvilsomme høydepunktet var Every Grain Of Sanden hymnisk gospelballade der Dylan bryter med forestillinger om selvbestemmelse og guddommelig forsyn. Den er fortsatt en av hans beste prestasjoner den dag i dag.
På Dylans påfølgende turné i USA og Europa tonet han ned de kristne sangene, og spedde på med

Motsatt side På scenen i Buffalo, New York, april 1986

Nedenfor Dylan på en fest som ble arrangert for ham i 1985

setlistene sine med gamle klassikere som Maggie's Farm, Ballad of a Thin Man og Girl from the North Country. Det ble antydet at hans Born Again-periode nærmet seg slutten. I mellomtiden ga tvilerne fortsatt uttrykk for sin forferdelse over musikken hans. Shot of Love ble slaktet av anmelderne. The NME'nick Kent kalte det "Dylans dårligste album til dags dato"
I USA ble Shot of Love hans dårligste kommersielle resultat på nesten 20 år. Det virket fornuftig å ligge lavt en stund - og derfor ble det stille i 1982. Bortsett fra noen uformelle jamsessions og en gjesteopptreden på et Allen Ginsberg-album, tilbrakte Dylan det meste av tiden hjemme i Malibu.
Hans eneste liveopptreden var en uventet opptreden på et antiatomvåpenarrangement i Rose Bowl i Pasadena i juni 1982. Midtveis i et stjernespekket program som inkluderte CSN, Stevie Nicks, Jackson Browne og Bonnie Raitt, avbrøt Joan Baez sitt sett for å annonsere en spesiell gjest. Inn kom Dylan, med akustisk gitar i hånden, for å slutte seg til sin gamle flamme for With God on Our Side. De 85 000 publikummerne brølte sin bifall. Her var de to mest synlige symbolene på etterkrigstidens folk-revival, som gjentok sin duett fra Newport i 1963, noe som ga ytterligere troverdighet til forestillingen om at Dylan langsomt var i ferd med å finne tilbake til sitt gamle jeg.
Selv om Dylans kristne tro fortsatt var intakt, begynte han å holde seg unna ytterligere offentlige troserklæringer. Dette ble understøttet av 1983s Infidelsfra 1983, som markerte en tilbakevending til sekulær musikk. "Kanskje er tiden kommet og gått", sa han, med henvisning til sin tidligere vane med å innprente ikke-troende behovet for å frelse sine sjeler. "Jesus selv forkynte bare i tre år."
Vantro tok ikke helt opp igjen fordums storhet, men den viste i det minste at musa ikke hadde forlatt ham helt. Produsert av Dire Straits' Mark Knopfler, inneholdt den den seks minutter lange Jokermanet overbevisende stykke som flommer over av merkelige, symbolske bilder og har en dødsbra vokal. Andre låter, særlig den ubeskyttede Don't Fall Apart on Me Tonight, var like lovende.
Albumet gjorde det bedre enn forgjengeren, men salgstallene var beskjedne. Dylan trakk seg likevel tilbake til hjemmestudioet for å spille inn en rekke nye demoer, og inviterte med seg en rekke gjester på måfå, før han i mai 1984 dro ut på en seks uker lang stadionturné i Europa med et backingband som inkluderte den tidligere Rolling Stones-gitaristen Mick Taylor.
Taylor var en av en uttømmende liste av musikere som senere dukket opp på 1985-utgivelsen Empire Burlesque. Albumet, som ble til gjennom ulike innspillinger fra sommeren 1984 til våren året etter, var et sammensurium av låter som manglet sammenheng og en sterk styrende hånd. Det hjalp heller ikke at det var så mange medvirkende (blant dem Ronnie Wood, Al Kooper, Sly & Robbie og medlemmer av Tom Petty's Heartbreakers).
Dylan valgte å produsere albumet selv, men fikk også DJ/hiphop-produsenten Arthur Baker til å mikse det i et forsøk på å gjøre det mer moderne. Resultatet høres fryktelig datert ut i dag, og låtene er fulle av synther, gated 80-tallsreverb og overkompresjon. Hvis dette var Dylans forsøk på å nå ut til et moderne publikum, så det ut til at han solgte seg selv for dårlig. Det er talende at albumets fremste spor (den sparsomme, poetiske Dark Eyes)var Dylan alene på akustisk gitar og munnspill.
Uansett hvor ujevn 80-tallets Dylan så langt hadde vist seg å være, var legenden Dylan etterspurt.
Han var blant A-listene på veldedighetssingelen fra 1985 We Are the Worldsom ble spilt inn av supergruppen USA For Africa, sammen med Ray Charles i det siste refrenget. Kort tid etter vervet Steven Van Zandt ham til anti-apartheid 45, Sun City. Og det var ingen overraskelse at han avsluttet hovedkonserten - rett før en We Are the World finalen - på Live Aid-festen i Philadelphia den sommeren.
Flankert av Keith Richards og Ronnie Wood, fikk Dylan kritikk da han antydet at noe av inntektene fra Live Aid kunne brukes til å hjelpe amerikanske bønder som slet med å betale ned bankgjelden sin. Hans kjedelige opptreden med tre låter gjorde ham heller ingen tjenester. Det er likevel interessant å merke seg at Dylans kommentarer i løpet av to måneder hadde inspirert Willie Nelson, Neil Young og John Mellencamp til å organisere det første årlige Farm Aid-bidraget.
Under Farm Aid-opptredenen ble Dylan backet opp av Tom Petty & Heartbreakers. I motsetning til Live Aid virket han inspirert, og han kjørte gjennom et kort sett som passende nok ble avsluttet med en storslått Maggie's Farm. Heartbreakers-assosiasjonen hadde ben å gå på. I februar 1986 var Dylan og hans nye medsammensvorne på vei til Australasia for å starte True Confessions-turneen, som førte til 41 konserter over hele USA og Canada utover sommeren.
Columbia så det som et opportunt øyeblikk og oppfordret Dylan til å fullføre et nytt album. Resultatet ble Knocked Out Loaded var nok en underveldende affære, lappet sammen fra økter som strakte seg to år tilbake i tid. Det ble bare åtte

Dylan spilte den avdankede rockeren Billy Parker i 1987-filmen Hearts Of Fireen flopp som gikk fjorten dager på kino i Storbritannia og bare en uke i USA

Over 1983's Infidels

NEDERST Bob sammen med Rupert Everett og Fiona på Hearts of Fire fotokall i London, 1987

Over Dylan opptrer med Tom Petty i Buffalo i 1986

nedenfor Med klokken: 1989's Oh Mercy; med og Ron Wood (t.v.) og Keith Richards (t.h.) fra The Rolling Stones på Live Aid i Philadelphia, 13. juli 1985; The Bootleg Series Vol. 16: Springtime in New York 1980-1985

Den uendelige veien  Bob var på turné gjennom mesteparten av 1980s

Den 7. juni 1988 innledet Bob Dylan og hans tremannsband sin Interstate 88-turné på Concord Pavilion i California. Hans forkjærlighet for aldri å holde seg borte fra veien for lenge førte til at all påfølgende liveaktivitet populært ble kalt Never Ending Tour. Selve navnet kan spores tilbake til den britiske journalisten Adrian Deevoy da han intervjuet Dylan i 1989. Deevoy bemerket hvordan den forrige turneen hans praktisk talt hadde gått rett over i den neste. Da Dylan kalte det "den samme turneen", svarte Deevoy: "Det er Never Ending Tour?" "Ja", sa Bob, med en markant mangel på entusiasme.
Godt over 3000 datoer senere har navnet festet seg, ofte til Dylans store irritasjon. I 1993 skrev Dylan i liner notes til World Gone Wrongskrev han i 1993 "Ikke la deg forvirre av alt snakket om Never Ending Tour. Det var en Never Ending Tour, men den ble avsluttet i 1991 da gitaristen G. E. Smith sluttet."
Det var fortsatt et tydelig tema da han snakket med Rolling Stone mer nylig: "Er det noen som kaller Henry Ford en bilbygger som aldri slutter? Er det noen som har sagt at Duke Ellington var på en "Never Ending Bandstand Tour"? Alle med et yrke kan jobbe så lenge de vil."

sanger, tre av dem coverlåter. Dens forløsende trekk er Brownsville Girl (skrevet sammen med dramatikeren Sam Shepard), en 11 minutter lang meditasjon over identitet, kjærlighet og hukommelse, pakket inn i en allegorisk fortelling om en revolvermann i western. Når det gjelder det episke mesterverket Bob, ligger den ved siden av Sad Eyed Lady of the Lowlands og Desolation Row.
Slike øyeblikk av storhet var imidlertid frustrerende sporadiske. Særlig i lys av Biograph, en karriereovergripende boks med hits, rariteter og albumspor som ble utgitt bare måneder før Knocked Out Loaded. Utgivelsen tjente til å minne folk om Dylans uhemmede genialitet, i frykt for at Dylans nylige utgivelser langsomt skulle forkludre deres oppfatning av ham. Dessverre var det svært lite tegn til det på 1988s Down in the Groove fra 1988. Generelt oppfattet som Dylans høydepunkt på 80-tallet, og nok en overfylt gjesteliste - fra Eric Clapton, Jerry Garcia og Bob Weir til Ronnie Wood, Paul Simonon og ex-Pistol Steve Jones - bidro bare til å gjøre det hele enda mer forvirrende. Denne gangen utgjorde coverlåtene over halvparten av låtene. I stedet virket det som om han allerede hadde brukt opp det meste av energien sin på veien.
1987 hadde gitt anledning til to store turnéer. Den første, noe uoverveid, førte til at han spilte på stadioner i USA sammen med Grateful Dead. Inntektene var svimlende, konsertene var fargeløse. De som har lyst, kan oppsøke det påfølgende livealbumet Dylan & the Dead (1989) for et nedslående bevis. Dylan passet bedre til en ny runde rundt kvartalet med Tom Petty & The Heartbreakers. Temples In Flames Tour, som kulminerte med fire kvelder på Wembley Arena i oktober 1987, tok sakte fyr. Men midtveis hadde Dylan fått en fornyet målbevissthet. Vitaliteten kom tilbake, og det samme gjorde den spontane spenningen ved å opptre. Da det hele var over, skrev han i Chroniclesskrev han i Chronicles: "I stedet for å være strandet et sted ved slutten av historien, var jeg faktisk i opptakten til begynnelsen av en ny."
Det var Jeff Lynne og George Harrison som i første omgang diskuterte dette under innspillingen av sistnevntes Cloud Nineble Traveling Wilburys dannet i april 1988, etter at de to hadde luftet ideen om en supergruppe for Dylan, Petty og Roy Orbison. Deres første felles prosjekt var en singel, Handle With Caresom delvis ble spilt inn i Dylans hjemmestudio. I oktober, fem måneder etter den svake Down in the Groovevar Dylan tilbake i toppen av Billboard-listene med The Traveling Wilburys Vol. 1. Albumets suksess ga Dylan det løftet han trengte. De samskrevne låtene er varme, rotekte og medgjørlige, og de pustersærlig Dylan-ledede stykker som den lekne "Tweeter and the Monkey Man" Tweeter and the Monkey Man. Bortsett fra å vinne en Grammy, The Traveling Wilburys Vol. 1 ble multi-platina. Det ble også det første Dylan-albumet som nådde et salg på to millioner. Inntoget på hitlistene falt sammen med starten på det som siden har blitt kjent som Dylans Never Ending Tour (se panelet til venstre). Da de første turnédatoene var over, var han raskt tilbake i studio og takket ja til en invitasjon fra produsent Daniel Lanois om å spille inn i New Orleans. Lanois, som nettopp hadde spilt inn album med Robbie Robertson og U2, viste seg å være en ideell motspiller for Dylan, med et fokus og en intensitet som sjelden avtok, selv når Dylan led av ubesluttsomhet.
Til tider var den påfølgende Oh Mercy til tider i nærheten av Dylans beste verk: rik, alluderende, tidvis direkte, ofte transcendent. Det er uten tvil hans beste og mest konsistente album i dette tiåret. Man in the Long Black Coater for eksempel en ekstraordinær ballade, en demonparabel som drypper av Crescent City-ju-ju. Smertefull selvfornektelse styrer den vakre, bluesy What Good Am I?; Most of the Time er rent stormomsust drama. Og slik fortsetter det. Tematisk sett er alle Dylans avskygninger til stede, fra upålitelig skriftefar til sårbar romantiker, fra gotisk forteller til varselagent.
Utgitt i september 1989, Oh Mercy oh Mercy, som kom ut i september 1989, falt i smak hos både kritikere og fans. Dylans forsoningsbue, etter et vanskelig tiår der han nektet å ta den enkle veien ved å forsvinne for en stund i stedet for å spille ut sine kreative kamper i offentligheten, var fullført. Albumet nådde topp 6 i Storbritannia, kom på topp 30-listen og fikk gull i USA.
Dylan var tilbake, bare annerledes. På 60- og 70-tallet hadde han virket i stand til å få verden til å bøye seg etter hans vilje. Bobs makt hadde avtatt, men omringet av folk som Madonna, Prince, Garth Brooks og Janet Jackson hadde Dylan funnet sin plass, og det ville være nok til å holde ham oppe i overskuelig fremtid.

Veien til forløsning

Motsatt side På scenen sammen med Mick Jagger fra The Rolling Stones

Nedenfor The Traveling Wilburys, f.v.: Roy Orbison, Jeff Lynne, Bob Dylan, Tom Petty, George Harrison

Bruce Springsteen innlemmet Dylan i Rock & Roll Hall of Fame i 1988. "Bob frigjorde sinnet ditt på samme måte som Elvis frigjorde kroppen din", sa sjefen

The Times

DE ER
A-Changin'

(Igjen)

Hvordan gikk det med Dylan på 1990s - grungens og den pre-millenniale spenningens tiår?

Ord Joel McIver

bob Dylan har aldri vært en artist som følger noens forventninger, og i september 1989 fulgte han opp den utmerkede Oh Mercy med den uventet naive Under den røde himmelen bare et år senere. Til tross for den lovende U2-aktige tittelen, som antyder en kommentar til samfunnsproblemer som krigføring, ga Dylan oss flere sanger rettet mot barn i barnehagealder. Mens enkle viser som Wiggle Wiggle ikke var helt forferdelige, og mesteren selv gjorde sine intensjoner klare ved å dedikere den nye platen til sin fire år gamle datter Desiree, var ikke noe av dette det kritikerne ønsket å høre, og albumet flatet ut, kommersielt sett. Dylan tok mer eller mindre fullstendig avstand fra den i senere år, med henvisning til samtidige forpliktelser med Traveling Wilburys, for mange kokker i studio og skilsmissen han gikk gjennom på den tiden.
Han hadde rett i at det var litt for mange musikere involvert i Under the Red Sky for mange musikere var involvert i Under the Red Sky - blant andre George Harrison, Guns N'Roses-gitaristen Slash, David Crosby, Bruce Hornsby, Stevie Ray Vaughan og Elton John - selv om dette ikke hindret ham i å gjøre et mye bedre arbeid med Wilburys, hvis andre album ble utgitt i oktober 1990. Med tittelen Traveling Wilburys Vol. 3 som en ironisk referanse til et bootlegalbum som hadde blitt utgitt siden Vol. 1 i 1988, var albumet nødvendigvis en mer tilbakeholden affære enn debuten, ettersom et av de mer prominente medlemmene, Roy Orbison, hadde dødd av hjerteinfarkt i en alder av 52 år i desember 1988.
Dylan spilte imidlertid en mer fremtredende rolle i innspillingen denne gangen, og hadde sunget flere av sangene før han dro ut på turné i 1990. Dette albumet markerte slutten på Traveling Wilburys, hvis korte øyeblikk i solen huskes med glede av fans av prosjektet: George Harrison døde i 2001, og Tom Petty fulgte etter ham i 2017, slik at Dylan og Jeff Lynne er de eneste gjenlevende i dag.
Som Dylan pleide å gjøre på dette tidspunktet, fortsatte han Never Ending Tour gjennom 1990 og inn i 1991 med vanlig flid, og startet med Fastbreak Tour - med konserter i USA, Brasil, Frankrike og Storbritannia på mindre enn en måned - og la til konserter i Canada og USA før han vendte tilbake til den europeiske festivalkretsen. I løpet av sommeren spilte han 23 konserter i Nord-Amerika og ytterligere 30 på høsten, inkludert fem kvelder på rad på Beacon Theatre i New York.
Rundt denne tiden begynte det å svirre rykter om at Dylan drakk mer alkohol enn han egentlig burde, noe som førte til en forverring av hans liveopptredener. Han benektet dette, og sa til Rolling Stone magazine "Det er fullstendig

UNDER 1990's Under den røde himmelen og supergruppen The Traveling Wilburys' Vol.3 album fra samme år

Dylan, som nå var i begynnelsen av femtiårene, risikerte å bli et kulturelt ikon lenge etter sin beste alder

...unøyaktig. Jeg kan drikke eller ikke drikke. Jeg vet ikke hvorfor folk forbinder drikking med noe av det jeg gjør, egentlig." Senere avslørte hans turnémanager Victor Maymudes at Dylan sluttet med spriten for godt i 1994, selv om det ikke er bekreftet om dette betyr at han var avhengig av den.
En annen form for rehabilitering ventet Dylan da begynnelsen av 90-tallet ble til midten av tiåret: hans musikalske omdømme. I februar 1991 ble han tildelt en Grammy Lifetime Achievement Award under årets seremoni, og han mottok trofeet fra skuespilleren Jack Nicholson. Da Gulfkrigen startet på samme tid, benyttet han anledningen til å fremføre Masters of Warselv om hans vokale prestasjon var uklar. Det samme var talen han holdt i forbindelse med fremføringen, et omskrevet bibelutdrag som lød "Min far sa en gang til meg: 'Sønn, det er mulig for deg å bli så uren i denne verden at din egen mor og far vil forlate deg. Hvis det skjer, vil Gud tro på din evne til å forbedre deg selv."
Likevel var legioner av Dylan-fans med ham, både fysisk og i ånden, da han den 16. oktober 1992 holdt en skjellsettende konsert i Madison Square Garden. Bobfest, som gjestestjernen Neil Young kalte den, inneholdt også bidrag fra hans samtidige Stevie Wonder og Lou Reed samt yngre musikere som Eddie Vedder og John Mellencamp. Konserten ble laget for å feire 30-årsjubileet for Dylans debutalbum (som i skrivende stund er 63 år gammelt), og ble senere utgitt som et livealbum, The 30th Anniversary Concert Celebration.
På dette tidspunktet i karrieren var det kanskje vanskelig å forutse at Dylan noen gang ville gjøre et betydelig comeback. Nå var han i begynnelsen av femtiårene, og med et ujevnt siste tiår med album bak seg, kunne han godt ha blitt forvist til samme nisjekategori som for eksempel Grateful Dead eller David Crosby, som et kulturelt ikon som for lengst har passert sine beste dager og bare blir lagt merke til av en lojal skare aldrende nostalgikere. Han skal ha æren for at han kom seg ut av dette scenarioet, først og fremst ved å holde seg standhaftig på veien gjennom denne vanskelige perioden - med konserter over hele verden i 1991 og 1992, og konserter i Storbritannia, USA og Midtøsten i 1993 - og også ved i det minste delvis å gjenoppdage sin kreative muse.
To nye album, 1992s Good As I Been to You og 1993s World Gone Wrongfra 1993, traff i stor grad tidsånden. Grunge hadde redefinert rockemusikken som en mer seriøs kunstform enn den hadde vært på 1980-tallet, og interessen for musikalsk ærlighet og autentisitet hadde ført til at folk- og folkrock igjen hadde fått en fremtredende plass. Disse to albumene viste Dylan fra sin enkleste side, med tradisjonelle folk- og bluescoverlåter på akustisk gitar, som ga rom for de lyriske følelsene til å puste ny luft. Dette var den Dylan vi hadde ventet på.
Denne tilbakevendingen til formen ble sementert av hans opptreden på

OVER Med klokken fra toppen: Live i 1993; med James Brown i New York; (motsatt) på scenen i Madison Square Garden med George Harrison og andre; med Jack Nicholson på Grammy-utdelingen i New York i 1991; på scenen i La Coruna, Spania, juli 1993

Tidene forandrer seg (igjen)

RIGHT Xxxxxxx xxxx xxxx xxxx det første stein-gull-klassiske Dylan-coveret.

UNDER 1992's Good As I Been to You og 1993s World Gone Wrong

Interessen for musikalsk ærlighet hadde ført til at folk- og folkrock igjen fikk en fremtredende plass

Kunstangrep  Dylans kunstsamling fra 1994 Drawn Blank

Bob Dylan har malt kunstverk for sin egen fornøyelse siden 1960-tallet, og i 1994 ga Random House ut en samling av 92 av verkene hans, laget fra 1989 og fremover, i en bok som heter Drawn Blank. Noen av hans mest kjente verk var inkludert i samlingen, blant annet et som heter Train Tracks - et kunstverk i fire deler som ble solgt for 40 000 pund - i tillegg til det mer prosaisk betitlede Kvinne i Red Lion Pub og et annet kalt The Man on a Bridgesom ble solgt for 20 000 pund hver. Boken fikk gode kritikker og førte til slutt til en fullverdig utstilling med samme navn i 2008. Ikke dårlig for en hobby som, som mannen selv forklarte ved flere anledninger, rett og slett var en måte å slappe av på under og etter strabasene på landeveien.

i august på Woodstock '94 og på MTV Unplugged i november, sistnevnte opptreden utgitt som album. Begge disse kan nå sees på YouTube, og selv om Dylans stemme på dette tidspunktet ikke var like sterk på konsert som på plate, er opptredenene fortsatt medrivende. Det er spesielt gledelig å tenke på at Dylan ikke spilte på den opprinnelige Woodstock-konserten i 1969, da han takket nei til invitasjonen.
Utover på 90-tallet vokste det frem en helt ny "classic rock"-generasjon, bestående av musikkonsumenter som senere skulle bli kalt "boomers" av yngre generasjoner. De var i middelalderen og hadde råd til å betale de høyere billettprisene som veteraner som Eagles hadde introdusert på dette tidspunktet, og disse menneskene strømmet til for å se Dylan på Never Ending Tour i tiårets andre halvdel. I 1995 inkluderte dette en turné i Europa og Storbritannia, pluss 29 konserter i USA, ytterligere 19 i USA, en europaturné og enda flere amerikanske konserter, til sammen 116 konserter det året. 1996 var litt mindre hektisk, med konserter i USA, Canada og Europa som innledning til innspillingen av et nytt studioalbum, Dylans første originale plate siden den ulykksalige Under the Red Sky.
Før innspillingen kunne komme i gang, ble Dylan imidlertid alvorlig syk med en hjertelidelse, perikarditt, forårsaket av en histoplasmoseinfeksjon. Han ble innlagt på sykehus, og de forestående Europaturnéene ble avlyst, og selv om han kom seg helt, sa han etterpå: "Jeg trodde virkelig at jeg snart skulle få se Elvis." Han fortsatte med å ferdigstille sitt nye album i begynnelsen av 1997, assistert av produsenten Daniel Lanois, som da var høyaktuell etter sitt arbeid med U2. En bemerkelsesverdig konsert det året fant sted i den italienske byen Bologna, der Dylan opptrådte for pave Johannes Paul II, som baserte dagens preken på Blowin' In the Wind.
Det nye albumet, Time Out Of Mindvar et vendepunkt for Dylan. Hadde det vært nok en middelmådig samling, ville han ha gått inn i det nye århundret - og sekstiårene - med et stort etterslep å ta igjen. Platen ble hans mest vellykkede på mange år, og Elvis Costello uttalte til og med at "I think it might be the best record he's made", og låtene ble senere coveret av artister som Billy Joel, Garth Brooks og Adele. Albumet fikk en Grammy for årets album, og sangen Cold Irons Bound vant prisen for beste mannlige rockvokal.
1990-tallet ble et omveltende tiår for Bob Dylan, da alt kunne ha gått så galt for ham. Han avsluttet det 20. århundret med fornyet entusiasme, og i 1998 spilte han 110 konserter over hele verden, noen av dem sammen med sin nesten samtidige Van Morrison, og i '99 gjennomførte han en ny turné gjennom Nord-Amerika og Europa. Det faktum at arrangører, bookingagenter og (ikke minst) hundretusener av fans var ivrige etter å se ham fremføre sitt budskap år etter år, fortsatte å si mye om hans appell og arbeidsmoral.
Hva ville 2000-tallet bringe for denne av 1960-tallets fremste artister, en epoke som var helt annerledes i kulturell forstand? Selv om ingen av oss kunne ha spådd dette med sikkerhet, lovet det faktum at Dylan hadde avsluttet århundret på en så triumferende måte svært godt.

I 1997 sa Dylan "Jeg holder meg ikke til rabbinere, predikanter, evangelister og alt det der, jeg har lært mer av sangene enn jeg har av noen av disse enhetene."

OVER Xxxxx xx xxxx xxxx xxx xxx Guns N' Roses: Knocking On Heaven's Door høyere enn noen andre.

VENSTRE Xxxxxxx xxxx xxxx xxxx det første stein-gull-klassiske Dylan-coveret.

UNDER Xxxxx xx xxxx xxxx xxx xxx Guns N' Roses: Knocking On Heaven's Door høyere enn noen andre.

Dylan endte opp på 20det århundre med fornyet entusiasme

Ovenfor Med klokken fra motsatt side øverst: Dylan opptrer på Lollipop-musikkfestivalen i Stockholm, Sverige, 1996; med Sheryl Crow i Radio City Music Hall i New York; 1995's MTV Unplugged livealbum fra 1995; Grammy-vinnende Time Out of Mind; The Gorge-konsertplakat med Bob Dylan, Joni Mitchell og Van Morrison, 1998; med pave Johannes Paul II i Bologna, Italia, 1997

Minstrel av

NYHET
Millennium

Dylan var langt fra å roe ned da han nærmet seg sekstiårene, men økte både tempoet og produktiviteten

mens Bob Dylans 1980-tall var preget av tvilsomme estetiske valg, og 1990-tallet var et tiår med to kreative halvdeler, synes det første tiåret av det 21. århundre - nå i ettertid - å ha vært en av de mest produktive periodene i karrieren hans.
I tillegg til å holde tritt med sin "Never Ending Tour"-plan, som (for at vi ikke skal glemme det) krevde rundt 100 konserter over hele verden hvert år, pluss de slitsomme reisene dette krevde, ga Dylan også ut fire studioalbum, ni EP-er og forbløffende 22 live- og samlealbum. Som om ikke det var nok, medvirket han i 17 kino- og TV-filmer og dokumentarer av ulike slag, og skrev en bestselgende selvbiografi på 75 000 ord. Det er en enorm mengde aktivitet å få med seg i løpet av ett tiår.
Det avgjørende var at det nye materialet hans ble både godt mottatt av kritikerne og ble en kommersiell suksess. I likhet med mange andre artister i Dylans generasjon - Paul McCartney, Rolling Stones, Paul Simon, James Taylor, du kjenner listen nå - ville det ha vært altfor enkelt for ham å kjøre på med 50 prosent innsats og nyte den hardt opptjente belønningen etter mer enn 40 år på veien. Jeg vil påstå at du og jeg gjerne hadde gjort akkurat det samme, men med mindre tid tilbrakt i flyplasslounger og mer tid på sofaen, men det var ingenting som kunne stoppe Dylan på dette tidspunktet i karrieren. Faktisk vet vi nå at han ikke akkurat har satt ned tempoet på 2010- og 20-tallet heller, men det er å hoppe litt frem i tid.
Etter å ha spilt hele 112 konserter i Nord-Amerika og Europa i år 2000, fikk Dylan en Oscar for beste originale sang etter å ha bidratt med låten Things Have Changed til soundtracket til filmen Wonder Boysen mørk komedie med Michael Douglas i hovedrollen, som kritikerne likte, men som mislyktes kommersielt, som så ofte ellers. Hans største prestasjon på dette tidspunktet var albumet "Love and Theft"der de doble anførselstegnene i tittelen er et ekko av David Bowies album "Heroes" fra 1977 "Heroes"som - i likhet med Bowie-albumet - førte musikken hans tilbake til en behagelig kommersiell stil, og til kritisk popularitet.
Et aspekt ved det nye albumet som fansen

MOTSATT Dylan opptrer på Rothbury Music Festival i Michigan i 2009

I løpet av tiåret ga Dylan ut fire album, ni epsen bestselgende selvbiografi og mer

UNDER Lut fugiatur aut atem facimpo reristr uptatent aut apeliquod unt aut dipsumquate perum andusa volupta spitat vellut omniscita solorporum

Nedenfor Bob på skjermen under Oscar-utdelingen i 2001 etter å ha vunnet Oscar for beste originalsang for Ting har forandret seg

og kommentatorer reagerte på, var det brede spekteret av musikalske stilarter, samt Dylans letthet og selvsikkerhet når han leverte disse stilene. Dette skyldtes i hvert fall delvis at han hadde valgt å spille inn albumet med sitt "Never Ending Tour"-band, som av åpenbare grunner er en svært sammensveiset og intuitiv gruppe, men også hans tilsynelatende uanstrengte evne til å leve seg inn i ulike musikktradisjoner. Det var energisk rockabilly der, så vel som glatt jazz, countryballader og til og med loungemusikk i rillene, en allsidig tilnærming som ble lagt merke til av Grammy-komiteen, som belønnet albumet med prisen for beste samtidsfolkalbum, til tross for det noe begrensende begrepet.
"Ingen jeg kjenner til, vet så mye om amerikansk musikk som Bob Dylan", sier trommeslageren David Kemper fra Never Ending Tour. "Han har brukt så mye tid på å prøve å forstå og samle inn disse sangene - det var som en uuttømmelig ressurs. Han kom alltid på sanger eller artister som jeg aldri hadde hørt om. Og da vi gikk inn og spilte inn "Love and Theft" var det som om "Herregud, han har lært oss denne musikken" - ikke bokstavelig talt disse sangene, men disse stilene. Og som band er vi kjent med hver og en av dem. Derfor kunne vi klippe en låt om dagen ... og albumet var ferdig."
Det hjalp at Dylan virket gladere enn vanlig for å promotere det nye albumet. Han deltok til og med på en pressekonferanse i Roma og dukket opp i en kort TV-reklame som inkluderte "Love and Theft"s første sang, Tweedle Dee & Tweedle Dum. Utgivelsesdatoen 11. september 2001 kastet ikke den skyggen over albumet som noen kanskje hadde fryktet: Faktisk ble det lagt mer vekt på den glatte blyantbarten som Dylan bar på coveret, enn på den uheldige timingen, og faktisk også på Johnny Cashs overraskende (men velkomne) uttalelse i New York Times at "Love and Theft" var Dylans beste album noensinne.
Selv oppdagelsen av flere likheter mellom tekstene på det nye albumet og ordene i en roman fra 1989 kalt Bekjennelser fra en yakuza av den japanske forfatteren Junichi Saga kunne ikke bremse Dylan i 2001. Saga valgte å se på likhetene som en ære snarere enn en fornærmelse, og kritikerveteranen Robert Christgau avdramatiserte situasjonen ytterligere da han ganske presist skrev at "All pop music is love and theft, and in 40 years of records whose sources have inspired volumes of scholastic exegesis, Dylan has never embraced that truth so warmly."
For en start på det nye tiåret - og Dylan holdt koken med 106 konserter i Asia, Oseania, Nord-Amerika og Europa i 2001 og ytterligere 107 i 2002, og tok med seg den nyvunne energien og allsidigheten fra "Love and Theft" til massene, klubb etter klubb og festival etter festival.
Samtidig planla han et retrospektivt prosjekt kalt Gotta Serve Somebody: The Gospel Songs of Bob Dylanet indiealbum med hyllester til hans eldre, kristne materiale innspilt fra 1979 til 1981, tolket av en rekke musikere og inkludert en ny duett med Mavis Staples på sangen Gonna Change My Way of Thinking. Samlingen kom ut i 2003 og fikk to Grammy-nominasjoner for beste tradisjonelle soulalbum og beste popsamarbeid med vokal: En tilhørende dokumentarfilm ble også utgitt på DVD.
Samme år ble filmen Masked and Anonymous utgitt Maskert og anonym der Dylan spilte rollen som rockesangeren Jack Fate. Hvis det høres lite lovende ut, har du rett: Selv om birollene inneholdt talenter av Jeff Bridges', Val Kilmers, John Goodmans, Penélope Cruz' og Ed Harris' kaliber, og Dylan selv gjorde en rimelig kompetent jobb på en litt katatonisk måte, var det ikke noe å si på det, Maskert og anonym bare slått av 1987s forferdelige Hearts of Fire i kanon av dårlige Bob-filmer.
Lykkeligere tider ventet på landeveien, Dylans virkelige kreative hjem, der han spilte 98 konserter i 2003 og 111 i 2004, og avbrøt de mange milene på landeveien med å opptre i en TV-reklame for Victoria's Secret - ja, undertøysmerket - og også utføre den noe mer betydningsfulle oppgaven å skrive sin selvbiografi, eller i det minste første del av den. Krøniker: Volume One ble utgitt av Simon & Schuster i oktober 2004, angivelig uten spøkelsesforfatter eller redaktør, og viste seg å være bemerkelsesverdig lesning, der forfatteren overgår forventningene med

Over til venstre Sammen med Carlos Santana under den 42. årlige Grammy-utdelingen, februar 2000

"Ingen som jeg kjenner, vet så mye om amerikansk musikk som Bob"
David Kemper

Over til høyre Fra toppen: Live på New Orleans Jazz and Heritage Festival i 2006; på scenen på Waterloo Concert Field i Stanhope, New Jersey, juli 2000

Bob Dylan, en slapstick-komiker? Nesten - Dylan foreslo en komedie-TV-serie for HBO-nettverket rundt år 2000, men den ble aldri realisert

Ovenfor Til venstre: Bob med Ryan Adams og Sir Elton John Til høyre: Live på Newport Folk Festival, 2002

UNDER 2001's "Love and Theft"; Chronicles: Volume One prøve-CD med seks låter

ØVERST TIL VENSTRE  Dylans første offentlige opptreden etter motorsykkelulykken i 1966 xxxxx xxxx xxxx xxx xxxxxx

et uvanlig fokus og en uvanlig rekkefølge på kapitlene. Denne avvisningen av å følge det vanlige rockememoir-formatet var forfriskende, og kjøperne sendte den til New York Times bestselgerliste og holdt den der i 19 uker.
Dylan fortalte Rolling Stone hvor fornøyd han var med bokens suksess, og sa "De fleste som skriver om musikk, har ingen anelse om hvordan det føles å spille den. Men med boken jeg skrev, tenkte jeg: 'De som skriver anmeldelser av denne boken, de vet hva de snakker om'. Noen av anmeldelsene av denne boken fikk meg nesten til å gråte - på en god måte. Det har jeg aldri opplevd fra en musikkanmelder noen gang."
Han hadde ingen grunn til bekymring: På dette tidspunktet i karrieren, og for det meste siden, har det kritiske etablissementet vært på hans side. Dette skyldes delvis at han ikke har gjort flere filmroller, men også at kvaliteten på det han har produsert har holdt seg høy.
Etter nok et travelt år på veien, med 113 konserter i 2005, ga Dylan oss den utmerkede dokumentarfilmen No Direction Homeregissert av ingen ringere enn Martin Scorsese. Dokumentaren ble utgitt på PBS i USA og BBC i Storbritannia, samt på DVD, og ble ledsaget av et lydsporalbum (det syvende i hans pågående Bootleg-serie med liveopptak), og fokuserte på hans vei til berømmelse på 1960-tallet, den gang som nå den perioden i karrieren hans som fascinerer flest mennesker. Inkluderingen av øyeblikket 17. mai 1966, da en irritert fan roper "Judas!" under et sett i Manchesters Free Trade Hall, er verdt kjøpet alene, mest på grunn av Dylans sarkastiske, men avslappede reaksjon.
Toget fortsatte å rulle, med 99 konserter i Nord-Amerika og Europa i 2006, innimellom forpliktelsene til en podkast som pågikk de neste tre årene. I episoder av Theme Time Radio Hoursom ble arrangert på nettet av XM Satellite Radio, spilte Dylan sanger som passet inn i et ukentlig tema, ispedd spøk og vitser, kommentarer til musikken og live-interaksjon med lytterne. Han spilte inn programmene på mange forskjellige steder, og avslørte senere at mange av lyttersamtalene og e-postene han inkluderte, faktisk var oppdiktet.
Nok et nytt album, Modern Timesble utgitt i august 2006 og var et brukbart album, selv om det kanskje ikke hadde den samme energiske drivkraften som "Love and Theft". Albumet ble nr. 1 i USA, Dylans første siden 1976, og vant to Grammy-priser for beste samtidsfolkalbum og beste solo rockvokalprestasjon for sangen Someday Baby. De neste par årene gikk fort, kanskje fordi han hadde det så travelt, med 98 konserter i 2007 og pressearbeid i forbindelse med en trippel-CD best-of med tittelen Dylan og, kanskje merkelig nok, inngikk han et samarbeid med bilindustrien ved å opptre i reklamer for en Cadillac-bilmodell, Escalade. To travle år fulgte, med 97 konserter i 2008 og like mange i 2009.
Faktisk ble Dylan til en viss grad innlemmet i etablissementet rundt denne tiden, og dukket opp i en Pepsi-reklame under det som sannsynligvis er USAs mest hypede årlige begivenhet - den årlige Super Bowl. Fansen var splittet av hans opptreden i reklamen, en tolkning av Forever Young som han delte med den uunngåelige rapperen Will.i.am. Dylan rakk likevel å gi ut mye før tiåret var omme, ikke minst sitt 33. studioalbum, Together Through Lifeog en sesongbasert samling kalt Christmas in the Heartsom ble utgitt i henholdsvis april og oktober 2009.
Førstnevnte album, skrevet i samarbeid med Grateful Dead-tekstforfatteren Robert Hunter, Mike Campbell fra Tom Petty & The Heartbreakers og Los Lobos' David Hidalgo, var åpenbart det dypere arbeidet av de to. "Hunter er en gammel kompis, og vi kunne sikkert skrevet hundre sanger sammen hvis vi syntes det var viktig eller hvis de rette grunnene var til stede", sier Dylan, og legger litt syrlig til "Vi skriver begge en annen type sanger enn det som i dag går for å være låtskriving."
Fortsatt, Christmas in the Heart ble likevel en anstendig hit, som toppet Billboard Holiday Album-listen og ble nummer 23 på mainstream-listen, noe som var litt av en prestasjon for et angivelig useriøst julealbum. Dylan hadde tydeligvis beholdt sin plass i hjertene og hodene til sine tilhengere, fem tiår og mer siden han først trådte inn i rampelyset - selv i den digitale æraen. Kunne han holde fast på den hardt tilkjempede kjærligheten når 2010-tallet vinket?

Under innspillingen av Ingen vei hjemmøtte regissør Martin Scorsese aldri Dylan, eller diskuterte prosjektet med ham. Hvordan det ble gjort - og gjort så bra - er et mirakel

Minstrel Of The New Millennium

Til venstre Med klokken fra øverst til venstre: Martin Scorseses Dylan-dokumentar Ingen retning hjem; en konsertplakat for et show i Firenze, Italia; Rage Against The Machines Zack de la Rocha opptrer i L.A. for Like A Complete Unknown: A Concert Celebrating the Music of Bob Dylan i 2008; Dylans malerier Favela Villa Broncos (til venstre) og Favela Villa Candidoutstilt på Statens Museum for Kunst i Danmark

Dylan hadde beholdt sin plass i hjertene til sine tilhengere, fem tiår senere

Noe lånt  Hvordan Dylan skapte kontrovers med teksten til Moderne tider

Moderne tider er et verdig, om enn uvesentlig, album i Dylans kanon, men det huskes i dag mest for de mange "lånte" tekstene og arrangementene i sangene, selv om det i liner notes står "All songs written by Bob Dylan". Eksempler på dette er bruken av Muddy Waters' arrangement av Hambone Willie Newberns Rollin' and Tumblin'og bruken av melodien til Bing Crosbys Where the Blue of the Night (Meets the Gold of the Day) i When the Deal Goes Downog en annen melodi i Beyond the Horizon hentet fra en sang fra 1935 kalt Red Sails in the Sunset.
Andre steder, som en artikkel i New York Times i slutten av 2006, "minst 10" linjer og fraser som ble brukt på Moderne tider også dukket opp i verkene til en borgerkrigslyriker ved navn Henry Timrod. Omtrent på samme tid ble The Nelson Mail at linjer av den romerske poeten Ovid fra det første århundret hadde dukket opp på albumet, selv om ingen for alvor anså dette som plagiat, gitt kildens alder. Dylan selv har alltid vært åpen om innflytelsen fra mange etablerte verker på tekstene sine, og han ser på seg selv - i juridisk forstand helt korrekt - som en i rekken av blues- og folkmusikere som låner flittig fra tidligere verk.

FOLKLORISTISK FIGUR

96.  	Rough And Rowdy Ways
102.  En gåte i utvikling
106.  En Nobelmann 110.  En annen side av Bob Dylan
120.  Sangene forandrer seg 126.  Dylan på film

RÅ

og

ROWDY WAYS

Dylan tok det litt roligere i 2010s? Hva tror du?

nda 70-årene nærmet seg med stormskritt, bestemte Bob Dylan og plateselskapet hans seg tydeligvis for å fortsette mens leken var god, ved å fortsette å booke datoer for Never Ending Tour og øke antallet nye utgivelser og gjenutgivelser. Perioden fra 2010 og frem til i dag er faktisk en av Dylans mest produktive, i alle betydninger.
Bakgrunnen for det som følger er en intens turnévirksomhet, slik det har vært i noen tiår. Etter 102 konserter i 2010 dabbet Dylan av en smule, og spilte "bare" 89 konserter i 2011, 86 i 2012 og deretter i gjennomsnitt 83 konserter per år frem til slutten av 2019 - da pandemien tvang ham av veien. I 2021 er han tilbake i salen for sin nåværende turne, Rough And Rowdy Ways Tour, og han har gjennomført rundt 250 konserter i løpet av de siste fire årene - og husk at han i skrivende stund er 84 år gammel.
Hvis du noen gang har gruet deg til å pakke kofferten, bestille hotell og ta deg av flyplassbesværet på den årlige ferien, kan du tenke deg å gjøre det mer enn 80 ganger i året, hvert år, i et halvt århundre - midt i åttiårene. Dessuten er det å turnere ikke engang en ferie: Å synge og opptre i mer enn 90 minutter, la oss si fire ganger i uken, er ingen dans på roser.
La oss gå gjennom utgivelsesplanen som fulgte med all turneen, før vi går nærmere inn på det større bildet av hva Bob Dylans tredje akt betyr, samt den avgjørende hendelsen i 2016 som gjorde ham til verdens største låtskriver.
Vi ser på gjenutgivelsene først: I 2010 ga han ut Vol. 9 av den pågående Bootleg Series, The Witmark Demos, innspilt mellom 1962 og 1964, og en boks med åtte LP-plater fra 1962-67 i original monomiks, for alle som synes stereo er å ha én høyttaler for mye. Året etter fikk vi et livealbum kalt In Concert - Brandeis University 1963og to år senere kom den tiende Bootleg Series bootleg Series, Another Self Portrait (1969-1971)som inkluderte liveopptak av Dylan og bandet på Isle of Wight-festivalen i 1969.
En monsterboks med 42 album med alle de tidligere studioalbumene hans, pluss liveopptak, kom ut i slutten av 2013, med tittelen The Complete Album Collectionmed en mystisk Vol. One på slutten for å antyde at det var mer der det kom fra. Den ellevte Bootleg samlingen, den 138 spor lange The Basement Tapes Completekom i 2014, og vant Grammy-prisen for beste historiske album. The Bootleg Series Vol. 12: The Cutting Edge 1965-1966 kom i 2015 i ulike formater, hvorav en av dem var en mastodont på 18 CD-er, og The 1966 Live Recordings fulgte i 2016.
Grammy Awards Hall of Fame la merke til all denne katalogaktiviteten rundt denne tiden og ga en passende hyllest ved å innlemme 1975s Blood on the Tracks og The Basement Tapes. Førstnevnte ble supplert med utgivelsen av Bootleg Series Vol. 14: More Blood, More Tracks kort tid etter, innledet av Vol. 13: Trouble No More 1979-1981 og senere av Bob Dylan (med Johnny Cash) - Travelin' Thru, 1967-1969.
De endeløse repackage-kampanjene ble aktualisert med 1970, et tre-CD-sett med innspillinger fra Self-Portrait og New Morning sessions, og The Bootleg Series Vol. 16: Springtime in New York 1980-1985, begge i 2021; The Bootleg Series Vol. 17: Fragments - Time Out of Mind Sessions (1996-1997) og The Complete Budokan 1978 i 2023; og en 27-CD-boks med 417 tidligere uutgitte livespill kalt The 1974 Live Recordings i 2024.
Du tenker kanskje at det er uvanlig å samle på hver eneste en av disse gjenutgivelsene, men det finnes Dylanologer som gjør nettopp det - og hvorfor ikke? Med en så rik og langvarig studio- og livearv som Dylans, finnes det mange, mange forskjellige måter å nyte katalogen hans på.
Apropos studio, i perioden vi dekker her har han gitt ut fem studioalbum, det første var 2012s Tempestfra 2012, et album som ble godt mottatt, og som inneholdt en ambisiøs, 14 minutter lang sang om RMS Titanic-katastrofen hundre år tidligere. De tre neste - 2015s Shadows in the Night, 2016's Fallen Angels og 2017s Triplicate - fra 2016, Fallen Angels og Triplicate fra 2017 kan best behandles som en trilogi, ettersom de er coveralbum med sanger fra den store amerikanske sangboken av komponister som Frank Sinatra, Harold Arlen, Sammy Cahn og Johnny Mercer.
Ved utgivelsen av Triplicateavviste Dylan ideen om "coveralbum", og sa på sine nettsider: "Det er ikke en tur nedover minnene eller lengsel og savn etter de gode gamle dagene eller gode minner om det som ikke lenger er. En sang som Sentimental Journey er ikke en 'way back when'-sang, den etterligner ikke fortiden, den er oppnåelig og jordnær - den er her og nå." Han har tidligere sagt "Jeg ser ikke på meg selv som en cover av disse sangene på noen måte. De har blitt coveret nok. Begravd, faktisk. Det jeg og bandet mitt i bunn og grunn gjør, er å avdekke dem. Løfter dem opp av graven og bringer dem frem i dagens lys."
Mens Dylans utførelse av disse coverversjonene (beklager, Bob) generelt ble ansett som kompetent, mente enkelte kritikere at tre samlinger med disse låtene var for mye, særlig ettersom Triplicate var et trippelalbum, et sjeldent essay i hybris. Som Uncut skrev høflig: "Til tross for all sin enkle sjarm, Triplicate labours ipunktet til randen av overdrivelse. Etter fem album fulle av croon toons, føles dette som et fett punktum på et fascinerende kapittel."
Dette gjorde hans siste studioalbum, Rough and Rowdy

I 2012 ga president Barack Obama Dylan den etterlengtede Presidential Medal of Freedom, USAs høyeste utmerkelse

Over 2012's Tempest og 2015-utgivelsen Skygger i natten
Motsatt side President Barack Obama overrekker presidentens frihetsmedalje til Dylan under en seremoni i Det hvite hus 29. mai 2012

Nedenfor Dylan som headliner på Feis-festivalen i Finsbury Park i London, juni 2011

Etter å ha gjennomført 102 konserter i 2010, trappet Dylan litt ned, og spilte "bare" 89 konserter i 2011

Nobels intensjoner  Å motta den ultimate utmerkelsen

Da Dylan mottok Nobelprisen i 2016, skrev tildelingskomiteen: "Tidligere i dag møtte Svenska Akademien Bob Dylan til en privat seremoni uten media til stede i Stockholm, der Dylan mottok sin gullmedalje og sitt diplom. Tolv medlemmer av Akademien var til stede. Stemningen var høy. Champagne ble drukket. Det ble brukt mye tid på å se nærmere på gullmedaljen, særlig den vakkert utformede baksiden: et bilde av en ung mann som sitter under et laurbærtre og lytter til musa. Bildet er hentet fra Vergils Aeneidenlyder inskripsjonen: 'Inventas vitam iuvat excoluisse per artes', fritt oversatt som 'Og de som forbedret livet på jorden ved sin nyvunne mestring'."

Måterer desto mer velkommen, ikke minst fordi den ble utgitt i november 2020, sannsynligvis det verste tidspunktet i covid-19-årene, da det ennå ikke hadde kommet noen vaksine, åtte måneder etter de første nedstengningene. Den 17 minutter lange avhandlingen om mordet på John F. Kennedy, Murder Most Foultok Dylans fans dit de aller helst ville være - inn i en politisk og kulturell analyse. Rough and Rowdy Ways satte ny rekord for Dylan, og gjorde ham til den eldste musikeren i Storbritannias hitlistehistorie som har ligget på førsteplass med et album med (nøkkelord her) "nytt, originalt materiale".
Med Dylans innspillinger fra 2011-2025 dekket, og hans utrettelige turnévirksomhet notert, hva annet har han holdt på med de siste årene? Ganske mye, viser det seg, med tre universiteter i Mainz, Wien og Bristol som arrangerte symposier for å feire 70-årsdagen hans i 2011; en populær bok med tittelen The Lyrics: Since 1962 utgitt i 2014, med et begrenset opplag som kostet 5000 dollar per eksemplar, og en noe mindre populær opptreden samme år i en TV- og internettreklame for bilprodusenten Chrysler, der den tidligere antagonisten til etablissementet verbalt støttet det bilindustrielle komplekset.
Reklamen ble sendt under Super Bowl det året, og Dylan leste ordene "Detroit laget biler, og biler laget Amerika ... Så la Tyskland brygge ølet ditt, la Sveits lage klokken din, la Asia sette sammen telefonen din. Vi skal bygge bilen din", til stor forferdelse. Hadde han solgt seg ut?
Bilreklame eller ikke, Dylan fikk den kanskje ultimate anerkjennelsen i 2016, da Nobelkomiteen 3. oktober samme år kunngjorde at de ville tildele ham den intet mindre prestisjefylte litteraturprisen for "å ha skapt nye poetiske uttrykk innenfor den store amerikanske sangtradisjonen". Kanskje litt lamslått av dette, uttalte Dylan seg ikke om emnet på en stund, før han sa til pressen at æren var "fantastisk, utrolig. Hvem drømmer vel om noe sånt?"
Et krav for å få Nobelprisen - som følger med åtte millioner svenske kroner (900 000 dollar) - er at mottakeren skal holde et foredrag, som i Dylans tilfelle ble lagt ut på nettet 5. juni 2017. Der skrev han blant annet: "Våre sanger lever i de levendes land. Men sanger er ulik litteratur. De er ment å bli sunget, ikke lest. Ordene i Shakespeares skuespill var ment for å bli spilt på scenen. På samme måte som sangtekster er ment å synges, ikke å leses på en side. Og jeg håper at noen av dere får sjansen til å lytte til disse tekstene slik de var ment å høres: på konsert eller på plate, eller hvordan folk nå hører på sanger i disse dager. Jeg vender nok en gang tilbake til Homer, som sier: 'Syng i meg, o Muse, og gjennom meg fortell historien'."
Valget var selvsagt kontroversielt, og blant tilhengerne av Dylan som æresgjest finner vi Leonard Cohen, Stephen King, Salman Rushdie og en professor i klassisk litteratur ved Harvard University, Richard F. Thomas, som har skrevet en bok med tittelen Why Bob Dylan Matters. Forfatterne Rabih Alameddine, Pierre Assouline, Karl Ove Knausgård, Will Self og Irvine Welsh var imot valget, og den sistnevnte skrev med typisk tilbakeholdenhet: "Jeg er Dylan-fan, men dette er en dårlig gjennomtenkt nostalgipris hentet fra de harske prostataene til senile, kaudervelske hippier".
Dette oppsummerer Dylans posisjon, slik vi ser den i dag. Hans nyeste verk - Martin Scorseses Rolling Thunder Revue biopic (2019), en livestreamet konsert kalt Shadow Kingdom og boken Filosofien om moderne sang (begge 2021) - er en kombinasjon av gammelt og nytt, av brennende anti-establishment og behagelig mid-establishment. Hans beslutning om å selge sangrettighetene sine til Universal Music Publishing Group for minst 300 millioner dollar i 2020 bekrefter den sistnevnte posisjonen: Kanskje hans arbeid er gjort, og han ikke lenger trenger å rase mot lyset som er i ferd med å dø ut?
Et kort blikk på Dylans ettermæle gjør dette standpunktet rimelig holdbart, tror vi. Lovordene som er lagt for hans føtter, trenger ingen ny introduksjon, men vi gjør det likevel. Han ble inkludert i Time 100: The Most Important People of the Century i 1999; det er skrevet flere bøker om musikken hans, helt tilbake til 1972; Encyclopædia Britannica Encyclopædia Britannica skrev at han er "hyllet som sin generasjons Shakespeare"; noen av hans lyriske fraser, blant annet "You don't need a weatherman to know which way the wind blows" og "The times they are a-changin'", finnes i Bartlett's Familiar Quotationsog musikere som Patti Smith, Joe Strummer, Bono, Nick Cave, Bruce Springsteen, David Bowie, Bryan Ferry, Leonard Cohen, Johnny Cash og Tom Waits har anerkjent hans forrang.
Filmene I'm Not There (2007) og A Complete Unknown (2024) har holdt Dylans stemme og musikk i dagens kulturelle mainstream, på samme måte som en tidligere generasjon nøt godt av alle coverne Jimi Hendrix gjorde av låtene hans på slutten av 60-tallet, og som i bunn og grunn gjorde dem til sine egne. Selv artister som ikke covret Dylan på den tiden, hørtes ut som ham på en eller annen måte, i den bekjennende, intime tonen i sangene sine - Donovan, Velvet Underground, Neil Young, Joni Mitchell, til og med Beatles i deres akustiske modus etter 1965.
Dylans innflytelse varer lenge - og er, i likhet med mannen selv, ikke på vei bort med det første (forhåpentligvis). Gå og se ham på Never Ending Tour mens muligheten fortsatt finnes.

over Den brasilianske kunstneren Eduardo Kobra og teamet hans malte et stort veggmaleri av Dylan på siden av en bygning i Minneapolis, Minnesota, 2015
til høyre Bob Dylans Point Blank-utstilling på Castle Fine Art i Nottingham, England, 2025

Rough And Rowdy Ways

I 2022 åpnet Bob Dylan Center i Tulsa, Oklahoma, med bøker og kunstverk for besøkende

nedenfor Fotograf Lisa Law under åpningen av Bob Dylan Center den 5. mai 2022 i Tulsa, Oklahoma

den Encyclopædia Britannica skrev at Dylan er "sin generasjons Shakespeare"

En utvikling

ENIGMA

Hvordan Bob Dylans personlige stil og estetikk har forandret seg over tid

år de fleste av oss tenker på Bob Dylan, tenker vi ikke umiddelbart på ham som et stilikon: Vi tenker som regel først og fremst på tekstene, låtskrivingen eller den politiske overbevisningen hans. Det er imidlertid en forglemmelse fra vår side: Når vi ser tilbake på hvordan stilen hans har endret seg gjennom tiårene, blir det tydelig at estetikken hans gjenspeiler og symboliserer sin samtid like mye som en hvilken som helst filmstjerne. Med god hjelp av gode råd fra ledelsen og noen svært talentfulle fotografer har Dylan bidratt med bilder til kjendiskanonen som vil leve videre lenge etter at han har forlatt bygningen.
Da han først ankom New York i 1961, fantes det ingen motkultur å snakke om, bortsett fra Elvis Presleys hoftevridende hoftevrikking. Beatles og deres foreldreirriterende moptop-frisyrer var fortsatt to år unna, og unge menn hadde en tendens til å kle seg som fedrene sine - noe som i den unge Robert Zimmermans tilfelle betydde nedknappede skjorter og arbeidsjeans i Woody Guthrie-stil. Håret var, om ikke akkurat kortklippet, så i hvert fall forsiktig temmet og børstet, uten tegn til de berømte krøllene som skulle komme.
Forvandlingen var imidlertid på vei. På 1963-utgivelsen The Freewheelin' Bob Dylanhadde vår mann funnet seg til rette i rollen som spirende folkrockstjerne, og viste oss stripete T-skjorter og en frisyre som var i ferd med å frigjøre seg fra sin tidligere ortodoksi. I 1964 hadde han tatt et hint fra den britiske invasjonen og funnet seg noen kubanske hæler, og en lang frakk med belte ga ham et parisisk preg. Da han ble elektrisk i '65 og kom seg etter den brutale motorsykkelulykken i '66, så det ut til at alt var i orden rent stilmessig, og Dylan bega seg ut på en ti år lang stilodyssé.
Rundt Blonde on Blondehadde Dylan tatt på seg sitt første par Ray-Bans (tok han dem noen gang av seg?) og anskaffet seg en prikkete skjorte som på en eller annen måte unngikk Austin Powers-aktig overdrivelse: en mer passende sammenligning ville være Harry Styles, som rocket en satengbluse med pussy-bow ca. 2017 som alle

Elton John så en gang en ustelt Dylan på en overdådig fest han arrangerte i LA på 80-tallet, og spurte høylytt hvorfor gartneren forsynte seg med en drink

riktig En av Dylans mest gjenkjennelige looks er denne enkle, men ikoniske estetikken med solbriller og polkaprikker, tatt da han ankom Sverige på slutten av 60-tallet, med over 20 ansatte på slep, har vi blitt fortalt

NEDERST I 1963, som her sammen med Joan Baez, var Dylan fortsatt i den ungdommelige preppy-looken - en høflig jakke og skjorte med krage, og håret var under kontroll

tilsynelatende elsket. Nå var "håret" her i form av en masse krøller som ingen ville våge å prøve å stelle, og som ga eieren en messiansk utstråling som passet godt til hans kommersielle profil. dette var Peak Dylan Style.
Når det er sagt, var 1970-tallet hans stilmessig like interessant, om enn en anelse mer behersket. Dylans fottøy, som regel cowboystøvler eller semskede slip-ons av et eller annet slag, begynte å henge rundt bellbottom-jeansene, og han flørtet til og med med sandaler iblant. Oxfordskjorter, halskjeder, skinnjakker og en frekk bart eller to kom og gikk. Det var ikke alltid han traff helt blink - jeg tenker på den hvite sminken han brukte i noen av Rolling Thunder Revue-showene i '75 - men i det store og hele kom han helskinnet gjennom tiåret.
Det samme kan ikke helt sies om 1980-tallet, et tiår der alle kontraktsmessig måtte se dumme ut på et eller annet tidspunkt. Dylan gikk ofte i svart, og ofte med mer enn en dæsj eyeliner, og hentet antakelig inspirasjon fra postpunk- og goth-stammene i Storbritannia og Europa. Det så kult ut, men han gikk helt av skaftet rundt 1985-88, da han kjøpte seg en haug med skinnbukser (det går til og med rykter om spandex ...) i takt med at Hollywood-metallen blomstret opp og han begynte å henge med Guns N' Roses og det som var verre.
Heldigvis valgte Dylan den kommersielt trygge veien etter midten av 1990-tallet, da hans musikalske produksjon stort sett var tilbake på rett spor og han hadde funnet sin nisje igjen. På dette tidspunktet hadde han omfavnet deltidscowboy-looken (jeans, boots, slips, mange cowboyhatter) og så helt adekvat ut, selv om han ikke skilte seg spesielt ut fra de andre artistene i sin generasjon som gikk i det samme utstyret. Likevel, den fantastiske blyantbarten han anla for Love and Theft i 2001 ga ham en sørstatsgotisk, Gomez Addams-aktig look som løftet ham ut av alt dette, og valget av en rettskygget hatt fra da av har gitt ham en nærmest viktoriansk estetikk. Prikkene har også funnet veien tilbake til garderoben hans.
Ikke avskriv ham klesmessig, selv om han er i åttiårene. Husk at Dylan i 2003 dukket opp på Sundance Film Festival i blå lue, rutete skjorte, svart skinnjakke og - hør her - blondt hår, enten avbleket eller i form av en parykk. Og det av en mann som på det tidspunktet var 62 år gammel. Klærne gjør i sannhet mannen.

Dylans originale solbriller antas å ha vært førstegenerasjons Ray-Bans, laget av svart celluloseacetat

OVER Se inn i øynene mine: Dylan går goth i 1984 med en dæsj mannlig eyeliner. Det fungerte også, og ga ham et snev av androgynitet etter Me Decade

RIGHT Denne klassiske antrekket fra 1969 avslører at når Dylan hadde det rette utseendet, var han blant de kuleste på planeten. Selv ikke de dystre omgivelsene på Heathrow lufthavn kunne ødelegge dette bildet

Moderne
Tider  Da Dylan ble modig

Ovenfor I 1975 hadde Dylan utvidet sitt tilbehørssortiment til å omfatte skjerf og hatter, som på dette bildet av ham sammen med forfatteren Allen Ginsberg

Venstre Selv Bob kunne ikke få det til å stemme hele tiden, og led like mye av 80-tallstrendene som alle andre

"Håret" ga eieren en messiansk utstråling som passet godt til profilen hans

Glem punkerne og teddyguttene, den kuleste britiske ungdomsuniformen gjennom tidene var mod (fra "modern"), en stilkult og filosofi fra midten av 1960-tallet som kretset rundt klassisk dandyisme, europeisk minimalisme og en forkjærlighet for Vespaer, Gitanes og gatevold i form av spissede paraplyspisser. The Who og The Kinks var de største eksponentene for den opprinnelige mod-looken rundt 1965, en estetikk som Bob Dylan helt sikkert ville ha tatt til seg da hans egen forvandling fra folkie til rockestjerne fant sted omtrent på samme tid. Ta en titt på et hvilket som helst bilde av ham fra denne tiden, og du vil legge merke til de skreddersydde dressene, de trange buksene og de spisse italienske skoene som krysset Atlanteren med den britiske invasjonen. Legg til noen kjekke Ray-Bans, og du har en look å dø for, selv om det ikke er bokstavelig talt: Så vidt vi vet, ble de spisse paraplyene værende i Storbritannia.

Bilder Alamy, Getty, Wiki, Elsa Dorfman

EN NOBELMANN

Bob Dylans Nobelpris i litteratur i 2016 gjorde sangeren og låtskriveren til en av de store litteratene - men det var ikke alle som applauderte..

or en artist av Bob Dylans kaliber er det ikke mye som tyder på at én pris til (blant de hundrevis som er blitt samlet siden det Grammy-nominerte debutalbumet fra 1963) vil skape overskrifter verden over. Men den 13. oktober 2016 kom nyheten som begeistret fansen - og gjorde en høylytt minoritet rasende - da den gikk verden rundt.
Nobelkomiteen kunngjorde at Dylan hadde vunnet årets litteraturpris "for å ha skapt nye poetiske uttrykk innenfor den store amerikanske sangtradisjonen". Og selv om singer-songwriteren selv ikke reagerte offentlig på flere dager, skyldtes det ikke apati, men ren vantro. "Fantastisk, utrolig - hvem drømmer vel om noe sånt?" sa han til slutt til USA Today journalisten Edna Gundersen.
For mange av hans disipler hadde Dylan alltid vært like mye poet som musikalsk utøver, og tekstene var kanskje enda mer grunnleggende for sangene hans enn de sprø akkordmønstrene eller den herlig herjede vokalen. Og hvilke tekster de var. Prøv den idealistiske, fredselskende utspørringen i 1962s Blowin' in the Wind ("Ja, og hvor mange ganger må kanonkulene fly/før de blir bannlyst for alltid?"). Gå tilbake til generasjonsoppropet i 1964s The Times They Are A-Changin' ("There's a battle outside and it is ragin'/It'll soon shake your windows and rattle your walls").
Eller, for Dylan i full utfoldelse, spenn deg fast for 1965s episke Desolation Rowfra 1965, som i over 11 perfekt observerte minutter skildrer de prostituerte, sjømennene, spåmennene og diverse utskudd i en bys underliv ("Here comes the blind commissioner, they've got him in a trance/One hand is tied to the tight-rope walker, the other is in his pants ...").
Det er ingen tvil om at komiteen hadde disse strofene - og tusenvis av andre - i tankene da de inviterte Dylan til Nobelbanketten i Stockholm i desember samme år. På så kort varsel kunne ikke singer-songwriteren delta (USAs ambassadør i Sverige, Azita Raji, holdt talen mens Patti Smith fremførte A Hard Rain's A-Gonna's fra 1963) A Hard Rain's A-Gonna Fall fra 1963). Men i tråd med Nobelprotokollen - som krever at prisvinnerne holder et skriftlig foredrag innen seks måneder etter seremonien - la Dylan i juni 2017 ut et tankevekkende og svært intelligent innlegg på nettet.
Mens han siterte sine egne litterære favorittverk - blant dem Herman Melvilles Moby-Dick og Homers Odysseen - understreket Dylan viktigheten av at ord eksisterer i sin tiltenkte kontekst. "Sangene våre er levende i de levendes land", skrev han. "Men sanger er ikke som litteratur. De er ment å bli sunget, ikke lest. Ordene i Shakespeares skuespill var ment for å bli spilt på scenen. På samme måte som sangtekster er ment å bli sunget, ikke lest på en side. Og jeg håper at noen av dere får sjansen til å lytte til disse tekstene slik de var ment å høres: på konsert eller på plate, eller hvordan man nå hører på sanger i disse dager."
Men de samme ordene skulle vise seg å slå tilbake på Dylan. Singer-songwriterens seier i litteraturkategorien var riktignok

Blant de litterære tungvekterne som applauderte Dylans Nobelpris, var Stephen King, Joyce Carol Oates og den amerikanske poetpristageren Billy Collins

Over Michael Gray's The Bob Dylan Encyclopedia er et av mange verk som er skrevet om den ikoniske singer-songwriteren

En nobel mann

ikke helt uten fortilfeller (i 1913 fikk den indiske poeten Rabindranath Tagore den samme prisen med musikkstykker blant verkene sine). Men i oktober 2016 brøt flere notabiliteter fra den litterære verdenen ut i raseri over at en skikkelse som grovt sett kan beskrives som en "rockestjerne", hadde kapret deres rike.
"At Bob Dylan får Nobelprisen i litteratur, er som å gi Mrs Fields tre Michelin-stjerner", spissformulerte den amerikanske forfatteren Rabih Alameddine - mens Trainspotting forfatteren Irvine Welsh gikk enda lenger og bemerket "Jeg er Dylan-fan, men dette er en dårlig gjennomtenkt nostalgipris hentet fra de harske prostataene til senile, kaudervelske hippier ..."
Andre offentlige personer kritiserte avgjørelsen fra en annen vinkel, og hevdet at Nobelprisen var en meningsløs gimmick, ikke over Dylans lønnstrinn, men faktisk under hans nivå. Den kanadiske låtskriveren Leonard Cohen mente at det å hedre sin gamle venn var "som å gi Mount Everest en medalje for å være det høyeste fjellet", mens den britiske forfatteren Will Self mente at "det er en nedvurdering av Dylan å i det hele tatt bli assosiert med en pris som er grunnlagt på en sprengstoff- og våpenformue".
Sanger? Låtskriver? Poet? Utøver? Det vitner om Dylans frittflytende genialitet at det eksisterer en så febrilsk debatt om kategoriseringen av hans kunst. Til syvende og sist, uansett om Nobelkomiteen har tøyet reglene ved å hedre en mann som ikke holder en penn, men en gitar, har de valgt den beste som finnes. "Vi lever i en tid med store lyrikere og låtskrivere", sa Salman Rushdie til The Guardian. "Men Dylan rager over alle. Litteraturens grenser utvides stadig, og det er spennende at Nobelprisen anerkjenner det ..."

I tillegg til prestisjen følger det også en økonomisk belønning med Nobelprisen - på hele 900 000 dollar

Og vinneren er..  En kort historikk over
Bob Dylans priser

Nobelprisen i litteratur er langt fra den første - eller siste - utmerkelsen Bob Dylan har fått. Singer-songwriterens første møte med en stor musikkpris var i 1963, da hans selvtitulerte debutalbum ble nominert til årets Grammy-utdeling for beste folkinnspilling. Det vant ikke, men Grammy-styret har siden den gang tatt igjen det tapte, og Dylan har fått hele 10 priser (inkludert tre for den gjenoppbyggende Time Out Of Mind). Det er bare starten på et skred av sølvtøy. Dylans nesten utallige utmerkelser spenner fra Frihetsmedaljen (som han fikk av president Barack Obama i 2012) til Frankrikes Officier de la Légion d'honneur (Offiser av Æreslegionen). Han ble uunngåelig nok innlemmet i Rock and Roll Hall of Fame i 1988, og han gikk til og med sømløst inn i den digitale tidsalderen med en Webby Award for beste film- og videoredigering på nettet i 2014.

Sett inn Diverse bøker om Dylan utgitt så langt i hans strålende karriere

Bilder Getty

En annen side av

Bob Dylan

Vi kjenner alle Bob Dylan som musiker ... men visste du at han også har hatt en lang og vellykket karriere som billedkunstner?

e sene 1960-årene var de allsidige musikernes tid, med Paul McCartney, Joni Mitchell, Miles Davis og andre kreative stjerneskikkelser som hengav seg til billedkunst ved siden av låtskrivingen, og Bob Dylan var en av dem. Vi ble først vitne til hans evner ved staffeliet med omslagsmaleriene til The Bands Music from Big Pink albumet (1968) og hans eget Selvportrett (1970), bilder i en naivistisk stil som delte meningene i samtiden og fortsatt gjør det, som all moderne kunst.
Men det var først med utgivelsen av boken Writings and Drawings (1973) at Dylan ble en fullverdig billedkunstner - og ikke en deltidsdilettant som ikke tok det særlig seriøst, slik hans samtidige John Lennon gjorde Writings and Drawings. Originalutgaven er nå utsolgt, og den er i dag et samlerobjekt, selv om dens rolle til en viss grad har blitt overtatt av de mange bøkene med kunstverk som Dylan har gitt ut siden den gang.
Etter denne tidlige satsingen fortsatte Dylan å studere kunst i 1974, da han tok malertimer med den abstrakte ekspresjonisten Norman Rabin i et atelier over Carnegie Hall i New York. Som han senere forklarte, var en viktig lærdom fra Rabin at "fortiden, nåtiden og fremtiden befinner seg i samme rom" samtidig, gjennom kunstens prisme. Lekfolk vil se elementer av kubisme i Dylans verk, og mer skolerte kunstinteresserte vil også peke på fransk impresjonisme (lys skildret gjennom penselstrøk) og tysk ekspresjonisme (alle de vanvittige vinklene).
Selv om Dylan malte omslaget til Planet Waves fra 1974 Planet Waves albumet fra 1974, tok han ikke opp igjen sin kunstneriske sidegren før 20 år senere, da Random House ga ut en samling tegninger kalt Drawn Blank. Publikum måtte faktisk vente ytterligere 13 år på å få se kunstverkene på nært hold, da en utstilling kalt The Drawn Blank Series åpnet i 2007 på galleriet Kunstsammlungen i Chemnitz i Tyskland. Utstillingen inneholdt over 200 akvareller og gouacher, og ble ledsaget av en tredje bok, med en litt annen tittel Bob Dylan: The Drawn Blank Series.
Kunstverkene fra Chemnitz var ikke originaler, men omarbeidede versjoner av originale skisser som Dylan hadde laget, og som han forklarte var ment som inspirasjon til malerier. Kritikerne og publikum la merke til denne lille unnvikelsen, men det kom ingen nevneverdige protester, og Dylan virket heller ikke spesielt bekymret for om verkene hans ble godt mottatt ved denne anledningen. Det viste seg at utstillingen bare hadde funnet sted takket være Kunstsammlungen-direktørens entusiasme: "Hvis det ikke hadde vært for denne interessen, vet jeg ikke om jeg ville ha sett på dem igjen", bemerket Dylan
Dette endret seg raskt, da internasjonale gallerier merket seg suksessen med Chemnitz-arrangementet og begynte å arrangere sine egne utstillinger. Neste arrangement fant sted i 2010 på Statens Museum for Kunst i Danmark, der 40 akrylmalerier ble stilt ut. Det var store penger involvert på dette stadiet, takket være Dylans status som kulturarvskunstner og den økende velstanden til hans nå middelaldrende fans.
I 2010 kom nyheten om at maleriet fra omslaget til Music from Big Pinksom da hadde 42 år på baken, var til salgs, angivelig for 18 millioner dollar. "Bob eier fortsatt maleriet og selger det. Han skal ha en kunstutstilling med Gagosian-galleriet", het det i innlegget.
Denne kjente kunstforhandleren har gallerier over hele verden

Over (Til venstre) Et av Dylans malerier fra serien Dreamgirls utstilt på Kunstsammlungen Chemnitz i Tyskland, 2007; The Bob Dylan on Canvas utstillingen viste hans aller første malerier på lerret på Halcyon Gallery i London i 2010

Som Dylan forklarte, var en viktig lærdom fra Rabin at "fortiden, nåtiden og fremtiden befinner seg i samme rom" samtidig, gjennom kunstens prisme

OVER Direktør for Chemnitz Kunstsammlungen, Ingrid Moessinger, presenterer Dylans akvarellmaleri Kvinne i Red Lion Pub i 2007; et bidrag i utstillingen Sunburned serien utstilt i Chemnitz; 1968s Music from Big Pink fra 1968, malt for The Band; Planet Waves fra 1974 Planet Waves

Tidenes tegn Bruk en autopen på egen risiko..

Signerer en artist alltid verkene sine? I Dylans tilfelle, ja og nei. I begynnelsen av 2023 ba han kjøperne av boken i begrenset opplag om unnskyldning, The Philosophy of Modern Songfor å ha brukt en såkalt autopen til å signere de 600 dollar dyre, "håndsignerte" bindene mekanisk i stedet for den tradisjonelle metoden. Forlaget Simon & Schuster insisterte først på at signaturene var legitime, men bøyde seg til slutt for presset og tilbød refusjon til hver av de 900 kjøperne. Dylan, eller en av hans medarbeidere, skrev på sosiale medier "Til mine fans og tilhengere, jeg har blitt gjort oppmerksom på at det er en viss kontrovers om signaturer på noen av mine siste kunsttrykk og på en begrenset utgave av The Philosophy of Modern Song. Jeg har håndsignert hvert eneste kunsttrykk opp gjennom årene, og det har aldri vært noe problem. I 2019 fikk jeg imidlertid et illebefinnende av svimmelhet, og det fortsatte inn i pandemiårene ... Med kontraktsfestede tidsfrister som nærmet seg, ble ideen om å bruke en autopener foreslått for meg, sammen med forsikringen om at denne typen ting gjøres "hele tiden" i kunst- og litteraturverdenen. Å bruke en maskin var en feilvurdering, og det vil jeg rette opp med en gang. Jeg samarbeider med Simon & Schuster og mine galleripartnere for å gjøre nettopp det."

verden og ble tett knyttet til Dylans arbeid i løpet av de neste årene. Deres første utstilling av hans arbeider, The Asia Seriesfant sted i september 2011 i Gagosians galleri på Madison Avenue, og fokuserte på hans malerier av motiver fra Østen. Denne begivenheten skapte en viss kontrovers, og New York Times rapporterte at noen av maleriene var identiske i komposisjon med historiske fotografier, tatt i Kina og andre steder, av kjente fotografer som Dmitri Kessel og Henri Cartier-Bresson.
En Dylan-ekspert ved navn Michael Gray skrev på bloggen sin Bob Dylan Encyclopediaom den fotografiske inspirasjonen til et av maleriene hans, og bemerker "Det mest slående er at Dylan ikke bare har brukt et fotografi som inspirasjon til et maleri: Han har tatt fotografens bildekomposisjon og kopiert den nøyaktig. Han har ikke malt gruppen fra noen annen vinkel, og han har ikke endret på hva han har lagt langs overkanten, sidekanten eller underkanten av bildet. Han har kopiert alt så nøyaktig som mulig ... det er ikke en veldig fantasifull tilnærming til maleriet. Det er kanskje ikke plagiat, men det er i hvert fall ganske mye kopiering."
En presserepresentant for Gagosian Gallery svarte: "Selv om komposisjonen i noen av Bob Dylans malerier er basert på en rekke kilder, inkludert historiske arkivbilder, kommer malerienes livlighet og friskhet fra fargene og teksturene i hverdagsscener han har observert på sine reiser", og påpekte at Dylan tidligere hadde skrevet: "Jeg maler for det meste fra det virkelige livet. Det må begynne med det. Ekte mennesker, ekte gatescener, scener bak forhenget, levende modeller, malerier, fotografier, iscenesettelser, arkitektur, rutenett, grafisk design." Senere bekreftet fotobyrået Magnum at Dylan hadde lisensiert reproduksjonsrettighetene til de aktuelle bildene.
En annen Gagosian-utstilling med Dylan-verk, kalt Revisionist Art fant sted i slutten av 2012, og ytterligere to fulgte i 2013, den første en bildeserie kalt New Orleans Series i Milano, og den andre en gruppe på 12 portretter kalt Face Value på National Portrait Gallery i London.
"Hvem skulle ha funnet på den tittelen til en portrettutstilling?", fniste Guardian og Spectator kritikeren Fisun Güner, og legger til: "Dylan har malt og tegnet det meste av livet, og disse 12 pastellportrettene kan kanskje beskrives som naive - men så kan også mye av det som produseres av profesjonelle samtidskunstnere beskrives som naivt ... Dylan er virkelig ikke en dårlig kunstner - jeg tar sjansen på å si at han av og til til og med er en ganske god en av slagsen. Disse portrettene er mer enn kompetente [og] har noe for seg, selv om dette noe bare viser en dyktig hobbymaler."
Güners anmeldelse peker på den generelle konsensusen i synet på Dylans kunst: Kritikerne har en tendens til å betrakte den som interessant snarere enn essensiell, og til dels godt utført, ledsaget av en viss usikkerhet om hvorvidt den er kvalifisert god eller ikke. Til en viss grad har dette vært nyttig for kunstneren selv, fordi

Kostnaden på 84 000 dollar for den Dylan-skapte porten i Mosambik i 2019 fikk kritikerne av USAs utenrikspolitiske budsjettering til å heve mer enn et par øyenbryn

Over Dylans maleri To søstre utstilt på Halcyon Gallery i London, 2010

Motsatt side Galleriets besøkende deltar på Dylans Drawn Blank Series utstillingsåpning hos The Ross Art Group i New York City 8. mai 2014

det er ikke lett å kategorisere eller avfeie arbeidene hans, og det kan også diskuteres om Dylans berømmelse som musiker er årsaken til at en hobby får så stor oppmerksomhet.
Likevel ble i det minste noen av nei-sigerne brakt til taushet da Dylan i 2013 overrasket flere observatører ved å vise frem en samling intrikat konstruerte skulpturer, eller "ironworks" som de mer presist ble kalt, en serie sveisede industriarbeider som sprang ut av hans interesse for gjenbruk av metaller.
"Jeg har vært i nærheten av jern hele livet, helt siden jeg var barn", forklarer han. "Jeg er født og oppvokst i jernmalmlandet, der du kunne puste inn og lukte det hver dag." Om sin spesielle forkjærlighet for å lage jernporter sa han "[De] appellerer til meg på grunn av det negative rommet de gir. De kan lukkes, men samtidig lar de årstidene og brisen komme inn og strømme. De kan stenge deg ute eller stenge deg inne. Og på noen måter er det ingen forskjell."
I 2016 ble en stor metallbue laget av Dylan installert på MGM National Harbor i Maryland, ikke som en midlertidig utstilling, men som en fungerende inngangsportal. Skulpturen var laget av gjenbrukte metallgjenstander som verktøy og maskindeler, noe som syntes å gjenspeile hans interesse for Americana. Fire år senere ble en permanent skulptur kalt Rail Car, en togvogn i smijern på skinner, installert på Château La Coste i Provence i Frankrike, og enda senere ble en port plassert ved den amerikanske ambassaden i Mosambik i Øst-Afrika.
Dylans jernverk fikk, og får fortsatt, mye støtte fra kritikerne. "Som lyriker er Bob Dylan en collagens mester", skrev Whitehot Magazine of Contemporary Art. "Etter hvert ble Dylans metallskulpturer selv komplekse collager. I disse verkene samhandler antikke landbruksmaskiner og dekorative deler fra bygningsfasader på samme måte som i sangtekstene hans. Elementene er på samme tid gjenkjennelige som seg selv og samtidig forvandlet til noe nytt."
I slutten av 2016 viste Halcyon Gallery i London en utstilling med Dylan-verk kalt The Beaten Pathmed utgangspunkt i landlige og urbane miljøer over hele USA. Sean Wilentz fra Asia Times skrev entusiastisk: "Endless Highwaysdet monumentale midtpunktet i utstillingen, inneholder lag på lag av mening ... Dette er en vei som har sine opp- og nedturer, daler og topper. Det er et bilde fylt av bevegelse ... Bob Dylan blir alltid noe annet, det er det som er det viktige med ham. Det er vanskelig å forsøke å gi ham en fast identitet."
Dylan skrev selv om The Beaten Pathog teksten hans ble gjengitt i Vanity Fair,

OVER Et trykk kalt Togspor utstilt i New York, 2013

"Noen ganger flyter bakgrunn og forgrunn sammen... En enkel pølsevogn kan ha klassiske trekk, og jeg ser den som det."

En annen side av Bob Dylan

Ovenfor Med klokken fra øverst til venstre: Dylans skulptur i metall, Portal, på MGM National Harbor i Washington, D.C., 2016; Ironwork double gates utstilt på Halcyon Gallery i London i forbindelse med hans Mood Swings mood Swings-utstillingen, 2013; Et jernverk også fra Halcyon Gallery Mood Swings utstilling;
Jernbanevogn på Chateau La Coste i Frankrike, 2022

ble en nyttig indikator på filosofien bak bildene. Dette var spesielt nyttig med tanke på at han historisk sett ikke pleide å ta seg bryet med å forklare sine motiver som kunstner. Som han skrev: "For denne serien av malerier var tanken å skape bilder som ikke ville bli feiltolket eller misforstått av meg eller noen andre ... Det felles temaet for disse verkene har noe å gjøre med det amerikanske landskapet - hvordan man ser det når man reiser på kryss og tvers gjennom landet og ser det for hva det er verdt. Å holde seg utenfor mainstream og reise på småveiene, på frifødt vis."
Han legger til: "Min idé er å komponere verk som skaper stabilitet, ved å arbeide med generaliserte, universelle og lett identifiserbare objekter. Jeg har forsøkt å skape det todimensjonale bildet ved hjelp av et matematisk system. Noen ganger flyter forgrunn og bakgrunn sammen ... En enkel pølsevogn kan ha klassiske trekk, og jeg ser på den som det. Piskesmellskurver, flyvende støttepilarer, spisse tårn, buer og bølger. De er der alle sammen, og gjenspeiler en hvilken som helst tidsperiode. Jeg prøver med vilje å holde meg unna dramatiske eller teatralske lyseffekter, og heller fremheve naturalismen."
Senere i karrieren har Dylans kunst blitt gjenstand for seriøse analyser, og Gagosian Gallery hevder at "tegningene og maleriene hans er preget av den samme konstante trangen til fornyelse som kjennetegner hans legendariske musikk". Han tegner og maler ofte mens han er på turné, og motivene hans bærer tilsvarende inntrykk av ulike miljøer og mennesker. Dylan er en skarp observatør, og han lar seg inspirere av hverdagslige fenomener på en slik måte at de fremstår som friske, nye og mystiske."
Det ligger altså en bevisst intensjon og kompositorisk dyktighet bak Dylans billeders overfladiske naivitet, uavhengig av hva folk måtte mene om dem, noe galleristene ofte har bemerket. I slutten av 2018 ble det holdt en ny utstilling på Halcyon Gallery, denne gangen med hans håndskrevne tekster, ledsaget av tegninger og med tittelen Mondo Scripto. Dette arrangementet var forløperen til en større utstilling på Modern Art Museum i Shanghai i 2019: Dylan har bare unntaksvis opptrådt i Kina i løpet av sin karriere, og de politiske og kulturelle implikasjonene av arrangementet var åpenbare. Utstillingen består av over 250 verk i ulike medier, mange av dem tidligere vist på Drawn Blank og Mondo Scripto utstillingene, i Asia og New Orleans-serien og i Dylans tidligere bøker, og arrangementet hadde fått tittelen Retrospectum.
Frost Art Museum i Miami, Florida, fulgte opp med en utstilling i slutten av 2021 kalt Deep Focusen mindre versjon av Retrospectum samlingen, fokuserte den på malerier som Dylan hadde basert på stillbilder fra filmer. Samlingen "beveger seg inn i byene i Amerika og befolker disse stedene med mennesker av alle slag", bemerket ArtReview. "Noen er samlet: fire menn i et kortspill inne, andre spiller terninger ute, et jazzband. Vi ser de siste øyeblikkene av en boksekamp ... Det er mye alkohol og mye røyking."
Begivenhetene fortsatte å komme, og det europeiske publikummet var tilsynelatende like interessert i Dylans verk som hans amerikanske tilhengere, noe som var litt av et kupp i land med en betydelig kunstarv, som Frankrike, der han stilte ut i 2022. Drawn Blank in Provencehans første franske utstilling, åpnet på nevnte Château La Coste, og Maxxi Museum i Roma fulgte etter fra slutten av '22 til våren 2023.
Dylan har på alle måter gitt sine tilhengere et stort oeuvre av to- og tredimensjonale verk. Få kritikere og andre observatører liker dem alle, men det er i det minste delvis poenget, uten at han sannsynligvis bryr seg så mye om det på dette stadiet. Legg merke til at i takt med at antallet utstillinger har økt, har også antallet ledsagende bøker økt, med det siste bindet, Bob Dylan: Point Blank (2025), som bringer samlingen opp i 10.
En kritiker, Charlie Finch i Artnettrakk en analogi til Dylans musikalske produksjon, og kommenterte det skarpsindig allerede i 2007: "Basert på Bobs karriere burde [verkene hans] være skuffende i sin helhet og oppløftende på enkelte punkter, som en joint på en regnværsdag. Det blir fremtidige generasjoners oppgave å krype ut under Dylans opus, i alle dets manifestasjoner, og prøve å finne ut av det."

OVER Retrospectrum Retrospectrum utstilling på Today Art Museum i Beijing, 2020

Motsatt side Fra venstre: Bob Dylan: 60 år med å skape på Halcyon Gallery, London, 2021; Dylans signatur som på Kvinne på Red Lion Pub

På spørsmål om hvorfor han stilte ut i Kina, svarte Dylan "Shanghai er en by som er så rik på kultur og historie at jeg ikke kunne vært lykkeligere [over å stille ut] der."

Innkassering Kostnadene ved å samle inn Dylans daubs

Så hva koster det å kjøpe et kunstverk av Bob Dylan? Du kan kanskje slippe unna med et lite trykk til mellom 1 000 og 5 000 pund, men noen av de begrensede opplagene og originalverkene kan komme opp i titusener av kroner. Et trykk kalt Side Tracks, 18. mai 1976, Oklahoma City, Oklahoma gikk for 32 000 pund hos Roseberys i London for en stund siden, og en serie med Drawn Blank ble solgt for 22 000 pund. Men alt dette er peanøtter sammenlignet med maleriet på omslaget til The Bands Music from Big Pink (1968). Som gruppens Robbie Robertson sa til Rolling Stone i 2011: "Jeg ba Bob om å male albumomslaget. Han sa: 'Ja, la meg se hva jeg kan komme opp med'. Han gikk og malte det, og jeg sa: 'Ja, det er ganske bra - det skal vi bruke!' Noen fortalte meg nettopp at de ber om 18 millioner dollar for det."

Sangene de er

A-CHANGIN'

Tusenvis har bitt av Bob Dylans katalog, men bare noen få coverlåter har blitt udødelige. Fra The Byrds til Guns N' Roses, via Jimi Hendrix' uovertrufne All Along The Watchtower, ser vi på coverlåtene der elevene overskygget mesteren

alle veier fører tilbake til Bob Dylan. På utallige album siden 1962, uansett sjanger, kan du finne det hellige etternavnet i rulleteksten. Hvis du regner på tallene - hans katalog på over 600 sanger overskygges av mer enn 6000 coverlåter - vil du begynne å forstå hvorfor Universal Music Group betalte den 80 år gamle låtskriveren 225 millioner pund for utgivelsesrettighetene hans i 2020. Å eie Dylans originaler er tross alt ikke en gullgruve å snuse på - men å tjene penger på hans forgreninger og sidestykker er praktisk talt en royalty-utregning uten ende.
Selv utover hans enorme innflytelse sørger coverversjonene for at Dylan, den gang og nå, er overalt: en felles DNA-streng som går gjennom Guns N' Roses, Sonic Youth og Grateful Dead, og som sprer seg på tvers av gradskillene mellom XTC, Cheap Trick og Fairport Convention.
"De gamle sangene mine har noe," sa Dylan til Rolling Stone i 2006. "Jeg tror sangene mine har blitt coveret, kanskje ikke så mye som White Christmas eller Stardustmen det finnes en liste på over 5000 innspillinger. Det er mange som har covret sangene dine. De må ha noe. Hvis jeg var meg selv, ville jeg også covret sangene mine."
Nesten fra det øyeblikket Dylan inngikk sin første forlagsavtale - formidlet i 1962 av Lou Levy i Leeds Music Publishing - har Dylan-coveret vært en del av møblementet. Den gang, på begynnelsen av 60-tallet, i løpet av tre uker etter at Dylan hadde gitt ut sin originale Blowin' in the Windhadde Peter, Paul And Mary coveret den og lagt til sitt eget harmoniske (om enn litt toete) tommelavtrykk.
Siden har produksjonslinjen gått parallelt med Dylans karriere: Spol frem til 2021, og Chrissie Hynde har funnet nok saft i sangboken hans til å gi næring til albumet Standing in the Doorway: Chrissie Hynde Sings Bob Dylanmed den nedbrutte janglen fra Sweetheart Like You som uten tvil topper Dylans originale singel fra 1983-utgivelsen Infidels. "Han er Bob Dylan", trakk Pretenders-lederen på skuldrene om bakgrunnen for prosjektet, som om det å covere mesteren var en formalitet som enhver artist en dag må ta stilling til.
Men hva er det som får musikere på tvers av generasjoner og sjangre til å søke seg til Dylans katalog? En teori er at den erfarne låtskriveren har samlet et så omfattende materiale, som byr på så skiftende stemninger - og tekster som kan være både hvepseaktige, kjærlighetssyke, satiriske og søte - at det finnes noe for alle typer band og artister å bite av og tygge på. Metallerne Ministry var i stand til å forvandle den cowpoke-aktige countryforførelsen i Lay, Lady,

Motsatt side  "Hvis jeg var meg selv, ville jeg også coverlåtene mine ..."

"Det finnes over fem tusen innspillinger. Det er mange som har coverlåtene dine. De må ha noe."

TOPP: "Pumpene virker ikke fordi vandalene tok håndtakene" - åpningsscenen var Dylans idé
ØVERST: Fra toppen: Dylan vender ansiktet nedover Time magasinets Horace Judson; Dylan sammen med Alan Price fra The Animals og Joan Baez; med road manager Bobby Neuwirth - "min nøkkelfigur i filmen", sier Pennebaker

Kildedokument: MUB6703.movies.indd
Opprinnelige sidetall: 130
Originale hovedsider: A-Parent
Oppslagsdimensjoner: 210 x 297 mm

Bilder Corbis, Alamy, Getty

Ikke se Tilbake 1967
Det definitive Dylan-dokumentet
En av de mest innflytelsesrike rockefilmene som noensinne er laget, Dylans turné i England i 1965, ble fanget av regissør D.A. Pennebaker og lansert på kino i 1967.
Pennebaker filmet i en "cinéma-vérité"-dokumentarstil, og hans håndholdte kamerametode og "flue-på-veggen"-teknikk fanget konsertopptredener og intime øyeblikk, hvorav noen bidro til å skape Dylan-myten: spesielt hans direkte møte med en Time magasinets intervjuer (Time: "Bryr du deg om hva du synger?" Dylan: "Hvordan kan jeg svare på det hvis du har den frekkheten å spørre meg?!"), eller hans tankespinn med "vitenskapsstudenten" ("Hva er hele din holdning til livet, til mennesker?" Dylan: "Jeg liker dem ikke ..."). I løpet av de siste 40 årene har Dont Look Back påvirket og informert alle musikkdokumentarer som har fulgt Pennebakers vei.
Den høyt roste flue-på-veggen-dokumentariske stilen i Dont Look Back har blitt mye kopiert siden, men på den tiden var det en modig og original tilnærming som ga folk et glimt av den ekte, artikulerte og konfronterende Bob Dylan.
"Da jeg laget filmen, ville jeg opprinnelig være sikker på at den ikke handlet om musikk - at den handlet om Dylan", sier Pennebaker. "Kanskje den burde ha handlet mer om musikk. Bobby Neuwirth [Dylans nære venn og road manager på den tiden] mente alltid det, og advarte meg: 'Se opp'. Men på en måte var Dylan det alle ville vite mer om; musikken kunne de få med på platene."
Dont Look Back tok deg rett inn i hjertet av handlingen - eller mangelen på handling. Like viktig som liveinnslagene og konfrontasjonene er scenene av kjedsomhet; den endeløse reisingen og ventingen som alle artister utsettes for.
"Det hele var egentlig bare helt på jordet", bemerker regissøren. "Jeg likte tanken på at mange ikke skjønte det. Og de som skjønte det, visste at det var folk rundt dem som ikke skjønte det. De går kanskje tilbake og ser filmen igjen og får en helt annen forståelse."
"Vi er bundet sammen [i et partnerskap av Dont Look Back]", sier Pennebaker. "Og jeg er ikke sikker på at det er et bånd som Dylan ivrig søkte, for som han alltid sa: 'Det er en fantastisk film, jeg er bare lei for at den handler om meg."

OVER Med klokken fra øverst til venstre: Cate Blanchett som Dylan i Todd Haynes' I'm Not There; Bob som Alias i Sam Peckinpahs Pat Garrett og Billy the Kid; Martin Scorseses Rolling Thunder Revue

NEDERST Timothée Chalamet som Bob Dylan i James Mangolds A Complete Unknown

DYLAN PÅ KINO

Kildedokument: MUB6703.movies.indd
Opprinnelige sidetall: 128 - 129
Originale hovedsider: A-Parent - A-Parent
Oppslagsdimensjoner: 210 x 297 mm

FELLES RANGERING

Netflix-markedsføringen for Rolling Thunder Revue kalte den en "feberdrøm"

Forfatter og regissør Larry Charles sa at Maskert og anonym var ment å være "like surrealistisk og tvetydig" som en av Dylans sanger

RENALDO & CLARA  1978
Dylan regisserer!
Dylan skrev, regisserte og spilte hovedrollen i en merkelig blanding av drama, dokumentar og konsertopptak Renaldo og Clara sammen med Sara Dylan, Joan Baez, Sam Shepherd, Allen Ginsberg, Harry Dean Stanton og Rubin "Hurricane" Carter, samt de fleste av artistene på Rolling Thunder Revue-turneen. Filmen ble filmet i 1975, og i 1978 ble den utgitt i en fire timer lang versjon som satte tålmodigheten på prøve selv hos den mest innbitte Dylan-entusiast. En to timer lang nedkorting som hovedsakelig fokuserte på musikken, erstattet originalen i en kort periode, inntil Dylan trakk den helt ut av sirkulasjon.
EN FULLSTENDIG UKJENT 2024
Visjoner av Timothée
En mye mer standard og rettlinjet biopic enn I'm Not Thereer James Mangolds En fullstendig ukjent kan betraktes som en følgesvenn til Walk the Linehans forrige film om Johnny Cash. Narrativt dekker den det samme området som Scorsese-dokumentaren No Direction Homefra Dylans tidlige Woody Guthrie-kanaliserende, Pete Seeger-støttede Greenwich Village-år til han ble elektrisk og forsvant inn i sin egen myte. Timothée Chalamets innstuderte prestasjon som Dylan fikk mye ros, og filmen ble nominert til nesten alle tilgjengelige priser, inkludert BAFTAS og Oscars, selv om den vant relativt få.
MASKERT OG ANONYM 2003
Demp forventningene dine
Et stjernelag med blant andre Jeff Bridges, John Goodman, Penélope Cruz, Jessica Lange og Luke Wilson sto i kø for å spille sammen med Dylan i dette ambisiøse BBC-finansierte dramaet. Dylan spiller Jack Fate, en legendarisk rockestjerne som løslates fra fengsel for å holde en enmannskonsert til inntekt for et dystopisk framtids-Amerika. Han har klekket ut og skrevet prosjektet sammen med regissør Larry Charles (Seinfeld, Curb Your Enthusiasm). Til tross for sin stamtavle var kritikerne usikre på om filmen var en kuriositet man måtte se eller bare et pretensiøst forfengelighetsprosjekt. I bunn og grunn var den begge deler.
DEN ANDRE SIDEN AV SPEILET 2007
De folkelige og de rasende
En film med liveopptredener i full lengde - og litt øvingstid - filmet over tre år på Newport Folk Festival, fra 1963 til det beryktede elektriske settet i 1965. Dokumentaristen Murray Lerner hadde brukt noen av opptakene tidligere i Festival! (1967), men ved å isolere og fokusere utelukkende på Dylan, viser den senere filmen musikerens oppsiktsvekkende forvandling i løpet av disse avgjørende 36 månedene, fra seriøs folkie til kamplysten ikonoklast.
PAT GARRETT OG BILLY THE KID 1973
Banker på Peckinpahs dør
Dylans første og kuleste filmrolle, sammen med vennen Kris Kristofferson i Sam Peckinpahs revisjonistiske western. Han spiller ingen stor rolle, men han får mange nærbilder og knivstikker noen i nakken. Han leverte også lydsporet, med Knockin' on Heaven's Door ble en av hans mest spilte hits.
I'M NOT THERE 2007
Todd Haynes skriver ut legenden
Todd Haynes' oppfinnsomme biopic maner frem seks forskjellige Dylan'er spilt av seks forskjellige personer, deriblant skuespilleren Cate Blanchett og den (i 2007) 14 år gamle svarte skuespilleren Marcus Carl Franklin. Han portretteres som en ung poet, en uteligger i dustbowl-tiden, en berømt musiker som forlater alt til fordel for kirken, en utro skuespiller, en helt i folkemusikkmiljøet som forarger sine fans ved å ta i bruk elektrisk gitar, og en fredløs i det gamle vesten. Den bevisste mytologiseringen skjærer gjennom til "sannheten" om Dylan på en mer vellykket måte enn i noen av de rene dokumentarfilmene.
INGEN RETNING HJEM 2005 & ROLLING THUNDER REVUE 2019
Don't Look Back - med etterpåklokskap! Pluss en "historie"...
Martin Scorsese leverte den mest omfattende oversikten over Dylans 1960-tall i No Direction Homeen perfekt følgesvenn til Dont Look Back. Hans andre Dylan-prosjekt, Rolling Thunder Revue ser ved første øyekast ut til å være nok en dokumentar ... men viser seg å være merkeligere enn som så. I markedsføringen fra strømmetjenesten Netflix, som har bestilt og utgitt den, omtales den som en "feberdrøm". Ekte dokumentaropptak og kommentarer står side om side med snakkende hoder som kanskje eller kanskje ikke snakker sant, som skuespilleren Sharon Stone, som deler sine backstage-minner fra turneen til tross for at hun ikke selv var der. Den virkelighetsforvirrende ånden til Renaldo og Clara lever videre..

OVER Med klokken: Dylan som Jack Fate i Maskert og anonymrupert Everett, Fiona og Bob på settet til Hearts of Fire; 1972's Eat the Document; Dylans egen Renaldo og Clara

DYLAN

Alias, Renaldo, Billy, Jack... og Bob

Ord Owen Williams og Harvey Kubernik

Kildedokument: MUB6703.movies.indd
Opprinnelige sidetall: 126 - 127
Originale hovedsider: A-Parent - A-Parent
Oppslagsdimensjoner: 210 x 297 mm

På film

tross sitt rykte som en gåte har Bob Dylan blitt filmet overraskende ofte, men som regel er han enten rampete eller lite samarbeidsvillig. I dokumentarfilmene får man en følelse av at han spiller en rollefigur. Men de få gangene han har spilt andre roller, virker det som om han fortsatt er Bob Dylan. Grensen mellom fakta og fiksjon holdes bevisst ute av fokus når han er foran kameraet.
Dylans første opptreden i et filmet prosjekt kom så tidlig som i 1963 i Madhouse on Castle Streetet Sunday Night Play for BBC som det ikke finnes noen kjente kopier av. Fem år senere satte Dylan sin lit til den frilynte dokumentarfilmskaperen D.A. Pennebaker. Resultatet ble Dont Look Back (1967; se s. 130), er et uutslettelig øyeblikksbilde av Dylan på høyden av sin popularitet. Om det ikke akkurat er et selvportrett, virker det likevel unikt spontant og intimt. Ironisk nok ignorerte Pennebaker tittelens råd, og 40 år senere gravde han frem opptakene og satte sammen en drøy time med outtakes og tidligere uutgitte liveopptredener til 65 Revisited (2007): en spennende fotnote til originalen. Den er i hvert fall langt mer tilgjengelig enn Pennebaker og Dylans første forsøk på en oppfølger, Eat the Document (1972), som ble avvist som for avantgardistisk av stasjonen som bestilte den, og aldri ble vist.
Dylan dukker opp i konsertopptak fra Newport Folk Festival i Murray Lerners Festival! (1967) , og Lerner satte senere sammen The Other Side of the Mirror (2007) som dokumenterer Dylans musikalske utvikling gjennom tre Newport-år. Men siden Pennebaker er Martin Scorsese den filmskaperen som ser ut til å ha kommet nærmest den "ekte" Dylan, med sine to episke dokumentarfilmer - No Direction Home (2005) og Rolling Thunder Revue (2019) - skildrer henholdsvis Dylans 1960-tall frem til sykkelulykken og 1970-tallets turnévirksomhet. I førstnevnte film er Dylan i oppriktig form, mens sistnevnte er en snedig blanding av det faktiske og det oppdiktede, med få indikasjoner på hva som er hva. Den er ikke mer pålitelig enn Dylans egen Renaldo og Clara (1978), filmen han selv regisserte og spilte hovedrollen i mens han var på Rolling Thunder-turné. Inspirert av den franske nye bølgen, var den fire timer lange blandingen av semi-improvisert drama og konsertopptak noe som forvirret de fleste kritikere og publikum. Det er en annen film som sjelden har blitt sett.
Som karakterskuespiller medvirket Dylan i Sam Peckinpahs klassiske westernfilm Pat Garrett og Billy the Kid (1973), der han spilte Alias, en uutgrunnelig avisreporter som også er flink med en kniv. Men han holdt seg til å spille tilbaketrukne rockestjerner i både Hearts of Fire (1987) og Maskert og anonym (2003). Ingen av disse forestillingene skapte problemer i prisutdelingskretsløpet, i motsetning til de to biografiene, som begge ble godt anmeldt og fikk særlig anerkjennelse for sine Dylan'er. En uhyggelig Timothée Chalamet spilte hovedrollen i James Mangolds A Complete Unknown (2024), men det måtte seks skuespillere til for å dele hovedrollen i Todd Haynes' I'm Not There (2007), der de spilte ulike fasetter av Dylans legende. Ved å lene seg inn i myten er den kanskje den "sanneste" av dem alle.
HEARTS OF FIRE 1987
En ren skuespillerrolle, rett til video
En dramatisk rolle for Dylan, men ikke så mye å strekke seg etter, siden han spiller en tidligere rockestjerne som nå skyr rampelyset. Historien setter hans rollefigur, Billy Parker, i et trekantdrama med sin kvinnelige protegé (80-tallsrockeren Fiona) og en fremadstormende yngre og kjekkere rival (Rupert Everett). Siden dette er 1980-tallet, er det mange multer. Joe Eszterhas (Basic Instinct) skrev den endelige versjonen av manuset og Richard Marquand (Star Wars: Jedienes tilbakekomst) var regissør. Men filmen sank sporløst, og Dylan tok avstand fra den.
SPIS DOKUMENTET 1972
På veien igjen
Denne skjebnesvangre oppfølgeren til Dont Look Back ble nok en gang filmet av D.A. Pennebaker og skildret Dylans europaturné i 1966 med The Hawks, den gryende versjonen av The Band. Robbie Robertson, Johnny Cash og John Lennon dukker alle opp. Den endelige redigeringen var håndholdt og kaotisk, og ble satt sammen av Dylan selv, men avvist som "uforståelig" av ABC Television, som hadde bestilt den. Filmen ble aldri sendt eller gjort kommersielt tilgjengelig (selv om den har blitt piratkopiert i stor stil), men Martin Scorsese brukte noen av opptakene i No Direction Home.

NEDERST Hendrix' monumentale cover av All Along the Watchtower ble utgitt bare seks måneder etter Dylans originale

OVER The White Stripes - cover som går begge veier

I enhver oversikt over Dylan-covers er Hendrix' All Along The Watchtower ruver over alt annet

Kildedokument: MUB6703.watchtower.indd
Opprinnelige sidetall 124 - 125
Originale hovedsider: A-Parent - A-Parent
Oppslagsdimensjoner: 210 x 297 mm

Og likevel er det nesten uunngåelig at det er en cover av All Along the Watchtower som ruver over alt annet. "Det var en liten sang av meg som ingen brydde seg om", sa en veteran Dylan en gang. I de siste dagene av '67 satte Jimi Hendrix nålen, igjen og igjen, på dette uelskede hjørnet av Dylans nye John Wesley Harding album, og hørte noe mer i All Along the Watchtower enn det rudimentære tre-akkord-strummet det virket som for andre.
Hendrix var som kjent en Dylan-fanatiker. Men han var også noe mer; gitaristen følte et dypt slektskap som gjorde at han anså de to låtskrivernes verk for å være sammenflettet, All Along the Watchtower var en annen av Dylan-komposisjonene som var så på bølgelengde med ham at "det føles som om jeg har skrevet dem selv", sa han en gang. Hendrix hadde blitt sett på byen med et eksemplar av John Wesley Harding under armen, og hadde blitt fiksert på det fjerde sporet ("Jeg husker at Jimi sa til meg: 'That's the coolest song'," fortalte Traffics Dave Mason til Guitar World).
Bare en måned etter at Dylans original hadde kommet ut, var Jimi klar til å bygge sitt eget Vakttårn, riktignok innenfor rammene av Olympic Studios' primitive firespors båndmaskin, og etter å ha presset ut Noel Redding ved å velge å spille bass selv. "Det gjorde Noel rasende", husker lydteknikeren Eddie Kramer, "og så gikk han på puben."
Redding husket krangelen på en annen måte: "Det var da vi allerede hadde noen problemer i bandet. Jeg sa at jeg ikke likte melodien, jeg foretrakk Dylans versjon. Jeg pleide å komme til studioet klokken seks, og Hendrix dukket ikke opp før klokken tre om morgenen. Det var forventet at vi skulle sitte og vente på ham. Det var jeg ikke forberedt på."
Experience-trommeslageren Mitch Mitchell kan ha klødd seg i hodet da Hendrix viste ham hvordan han skulle snu introtakten. På den andre siden av studiogulvet slet en gjestende Mason - som selv ikke var dårlig på gitar - med et 12-strengs rytmestykke som Kramer bemerket "alltid forvirrer folk".
Innspillingen krøp videre, og det ble gjort opp mot 27 tagninger. Minst et par av disse feilskjærene kan tilskrives Brian Jones, som i paralytisk beruselse falt gjennom døren til Olympic og rekvirerte pianoet. "Jimi kunne aldri si nei til kompisene sine, og Brian var så søt", stønnet Kramer i Lyd på lyd. "Han kom inn og sa: 'Å, la meg få spille' Det var take 21, og vi kunne bare høre 'klang, klang, klang, klang, klang ...' Det var helt forferdelig og ute av takt. Jimi sa: "Jeg tror ikke det Brian var borte etter to tagninger. Han falt praktisk talt på gulvet i kontrollrommet. Kjære Brian..."
Men de mange opptaksrullene vitnet også om en tolkning som utviklet seg i raskt tempo, fra en lysere og bassfri tidlig innspilling med Hendrix på akustisk gitar, til legendens glødende, tungt lagdelte studiokollage.
Den sommeren, på New Yorks Record Plant, gikk Hendrix ned i kaninhullet igjen for Watchtower's vokal og perkusjon, og dro nytte av kvantespranget i studioets 16-spors-teknologi. Kanskje var han aldri helt fornøyd med Watchtower: "Jeg tror jeg hører det litt annerledes", sa han stadig, ifølge lydtekniker Tony Bongiovi, etter hvert som overdubbingene kom og gikk.
Men Hendrix kom tilbake med et mesterverk. Dylan-originalen hadde antydet en nært forestående apokalypse, med sine dystre bilder av brummende villkatter, hylende vinder og uhyggelige ryttere. Men det er grenser for hvor illevarslende man kan fremkalle med en akustisk gitar og et røft munnspill. Som Queens Roger Taylor en gang sa til denne skribenten: "Dylan-originalen ville jeg ikke nødvendigvis hørt på ... den er ganske enkel."
Hendrix' tolkning levnet ingen tvil om hvilken stemning som var tiltenkt. Den åpnet med en stakkato klang av gitar og trommer, etterfulgt av hans "woop-woop-woop-woop"-strengebøyninger som minnet om en bilalarm, og det soniske inntrykket var en verden som snurrer av sin egen akse inn i mørket, med litt av den samme følelsen av en storm som samler seg i Stones' Gimme Shelter. Det er ikke så rart at når Tom Hanks' rollefigur flere tiår senere patruljerer i Vietnams jungelhelvete i Forrest Gumper det Hendrix' versjon av Watchtower som er lydsporet til scenen.
Hendrix innrømmet selv at han ikke kunne måle seg med Dylan når det gjaldt tekster ("Jeg kunne aldri skrive den typen ord som han gjør"). Men ingen - verken den gang eller nå - kunne ha rørt det som kanskje er den beste fremvisningen av Jimis gitarspill i karrieren. Støttet av en produksjon som tar i bruk alt fra looping til baklengs tapeeffekter, er soloene som punkterer låten fortsatt ekstraordinære, og Hendrix glir fra wah-wah-gjennomtrengt blomstring, til hjemsøkt Hawaii-svev, til den trillende enkelttonen i outroen.
Kramer husker at Jimi brukte en Gibson Flying V, og at han omhyggelig planla veien gjennom soloen på forhånd. Mer spontant var det at han grep etter kniver, ølflasker og til slutt en Zippo-lighter til slide-arbeidet. "Det var mange innretninger han brukte", reflekterte ingeniøren i Total Guitar. "En Zippo var en av dem, men han var også kjent for å bruke ringene sine."
Da den ble utgitt i september 1968 som førstesingelen fra Electric Ladyland, All Along the Watchtower ikke så mye en cover som en sang som var skrevet om fra grunnen av. Å høre den var nesten som å glemme eksistensen av Dylans original, som nå virket som den svakeste av alle veivisere. Den nådde 5. plass i Storbritannia. I USA nådde den 20. plass og ble Hendrix' gjennombruddssuksess i hjemlandet. Til dags dato har den blitt strømmet nesten 800 millioner ganger på Spotify.
Dylan selv var elskverdig, og kunne knapt tro hva som hadde kommet ut av originalen hans. "Det overveldet meg virkelig", sa han. "Han hadde et slikt talent, han kunne finne ting inne i en sang og utvikle dem kraftig. Han fant ting som andre ikke ville tenkt på å finne der inne. Han forbedret den sannsynligvis ved hjelp av mellomrommene han brukte. Jeg tok faktisk lisens fra hans versjon, og fortsetter å gjøre det den dag i dag."
Watchtower er kanskje den beste Dylan-coveren til dags dato, men hansken er fortsatt der for å bli plukket opp - og kanskje både musikkfans og platebransjens bønnetellere satser på det. "Jeg er ikke i tvil om at Bob Dylans ord og musikk vil fortsette å bli sunget, spilt og verdsatt overalt i flere tiår, ja, til og med århundrer fremover", sa Universal Music Groups styreformann Sir Lucian Grange da han skålte for den banebrytende forlagsavtalen. Og han siktet sikkert like mye til de kommende fortolkerne som til opphavsmannen selv.
På vei inn i åttiårene er det en voksende erkjennelse av at Bob Dylan ikke er udødelig. Men det er kanskje sangboken hans.

OVER Jimi Hendrix Experience tok som kjent All Along the Watchtower og gjorde den til sin egen

Ovenfor (t.v.) The Byrds var ansvarlige for den første stein-gull-klassiske Dylan-coveren i Mr. Tambourine Man; Guns N' Roses - banker på himmelens dør høyere enn noen andre

"Det har vært andre artister som har spilt inn låtene mine og vist meg hvordan låten skal være."

Kildedokument: MUB6703.watchtower.indd
Opprinnelige sidetall 122 - 123
Originale hovedsider: A-Parent - A-Parent
Oppslagsdimensjoner: 210 x 297 mm

Lay til en kaustisk industriell crunk, mens polemikerne Rage Against the Machine smidde fet funk-metal ut av anti-kommodifiseringsdiatrien på Maggie's Farm.
"Riffene på Maggie's Farm ble skrevet som et kult Rage Against the Machine-riff eller jam, og senere ble Dylan-tekstene brukt på det", sa Tom Morello i Speakeasy (gitaristen fortalte også Forbes magazine at han anså Dylans The Times They Are A-Changin' "den tyngste platen jeg har hørt i hele mitt liv").
Et annet argument er at Dylans originaler ofte føles mer som veikart enn endelige produksjoner; halvveis smurte lerreter som gir coverartister et handlingsrom som, for eksempel, Queen's Bohemian Rhapsody eller Zeppelins Kashmir ikke ville hatt. Dylan er heller ikke en slik vokal eller instrumental kraft at originalene hans føles uangripelige - slik de kanskje gjør med en Robert Plant eller Eddie Van Halen - og Dylan innrømmer at kimen til sangen betyr mer enn utførelsen. "Jeg kan ikke si at jeg har laget noen plater som høres bra ut", reflekterte han til USA Today i 1997. "Mange av de eldre sangene var bare utkast til hva jeg senere skulle spille på scenen ... Det har vært andre artister som har spilt inn sangene mine og vist meg hvordan låten skulle være."
Det er verdt å merke seg at de fleste Dylan-covers er en slags "fôr": et middel til å fylle opp et live-sett, gi troverdighet (for yngre artister), eller få et produkt på hyllene i en låtskrivertørke (for eldre). Men det er også bemerkelsesverdig hvor ofte Dylan har blitt overgått av coverlåtene som har fulgt etter, og som har vridd på malene hans og satt varme under råmaterialet.
De fleste vil være enige om at det første stein-gull-klassiske Dylan-coveret kom i april 1965. Roger McGuinn fra The Byrds hadde kjøpt en 12-strengs Rickenbacker electric etter å ha sett George Harrison spille på en i Beatles-filmen A Hard Day's Night. Men det var Dylans Mr. Tambourine Man som ga McGuinn startskuddet: Bare en måned etter Dylans utgivelse la The Byrds til et jingle-jangle-intro-riff og en vrimmel av harmonier i sin versjon, som øyeblikkelig overskygget originalens prosaiske klimpring. Selv i dag fremkaller denne åpningsblomstringen 60-tallets blomsterfriske motkultur, kanskje bedre enn noen annen instrumental pause.
"Å ta en Dylan-låt og sette elektriske gitarer på den var helt uhørt på den tiden", har McGuinn fortalt denne skribenten. "Mr. Tambourine Man var sannsynligvis den første elektriske folk-sangen. Men vi måtte forkorte sangen. Den var omtrent fire minutter lang i sin opprinnelige form - for lang for radio - og den var også i 2/4-takt. Så vi endret taktarten til 4/4 og kortet den ned til ett vers ... Så valgte jeg den lille introen på forsiden med Rickenbackeren min, og den samme figuren på slutten. Da vi lyttet tilbake til Mr. Tambourine Man i studio, hørtes det helt fantastisk ut: "Jøss, gjorde vi det?"
På den andre siden av dammen i samme periode var The Beatles også uforbeholdne Dylan-sympatisører. Lennon hevdet at hans egne sanger som I'm a Loser og You've Got to Hide Your Love Away var åpne hyllester; de oppløste Beatles jammade på Dylan-låter som Like A Rolling Stone og I Want You under Let It Be-innspillingene i januar 1969.
Men det er uten tvil det lykksalige svevet i If Not for Youpå George Harrisons soloalbum fra 1970 All Things Must Pass - som Harrison hadde lært av Dylan bare noen dager tidligere - som står som den søteste coverlåten de fire Beatles-medlemmene har spilt inn sammen. Den storsinnede Harrison ville aldri ha påstått det, men til sammenligning hørtes hans gamle venns skinn- og beinharde forløper plutselig sprø og forkrøplet ut.
Dylans katalog var ikke så jomfruelig da Guns N' Roses steg opp fra kjøttgropene i LA på midten av 1980-tallet, og hans gospeldraperte Knockin' on Heaven's Door hadde allerede blitt omarbeidet med et reggae-hakk av Eric Clapton i 1975. Likevel kunne verken Dylan eller Clapton måle seg med den faktoren som løftet GN'Rs versjon på 1991s Use Your Illusion II: en smeltet Slash-solo spilt på instinkt. "Det var et fantastisk opptak", skrev gitaristen i sin selvbiografi om det brennende leadbreaket. "Jeg bare løp inn der med kjæresten min og noen venner på slep, tok opp gitaren og lot soloen synge. Jeg skrudde ned tonen på basspickupen, låste meg fast og lot den skrike."
Det skulle ikke bli siste gang Dylan fikk sine egne sanger revet fra seg. Selv en overfladisk utgraving av mer moderne coverlåter viser trollbindende tolkninger som Eddie Vedders intense Masters of War (på Dylans 30-årsjubileumskonsert i 1992), Jeff Buckleys tårevåte Just Like a Woman og en døende Gregg Allmans vanskelig å bære Going, Going, Gone - med den knusende teksten: "Jeg lukker boken på sidene og teksten/And I don't really care what happens next..."
I tiden etter årtusenskiftet har Jack White uten tvil vært den mest effektive fanebæreren, og hans White Stripes drar ofte frem en skranglete liveopplesning av Desire's fele-dekorerte høydepunkt Isisi sine tidlige år, og bringer et dystert spaghetti-western-drama til One More Cup of Coffee på deres selvtitulerte debutalbum. Hatten gikk også begge veier: I et oppmuntrende glimt av synergi ble White senere bedt om å fremføre sin egen Ball and Biscuit sammen med Dylan live i Detroit. "Det er ikke uten betydning for meg at han spilte en av mine sanger, ikke omvendt", sa gitaristen White til Speakeasy.